Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, що складається з житлового будинку [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS] без його реального поділу. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22 лютого 1986 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За час перебування в зареєстрованому шлюбі ними на підставі договору купівлі-продажу було придбано у спільну сумісну власність житловий будинок [ADDRESS]. Також за час перебування в зареєстрованому шлюбі відповідач отримав в спадщину житловий будинок [ADDRESS]. Вказане майно придбане за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки її та відповідача є рівними. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Апелянт посилається на те, що житлові будинки [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами придбані нею та відповідачем за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки її та відповідача є рівними. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 22 лютого 1986 року Липівською сільською радою Талалаївського району, актовий запис № 3. 11 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок [ADDRESS]; вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Талалаївської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2049 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 вересня 2010 року державним нотаріусом Талалаївської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1552 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Постановою начальника відділу ДВС Талалаївського районного управління юстиції від 23 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 747/549/13 -ц, виданого 30 серпня 2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 120 000 грн. Постановою начальника відділу ДВС Талалаївського районного управління юстиції від 05 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 747/469/14 , виданого 02 вересня 2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 32846.56 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 22 липня 2014 року на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2014 року накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме: житлового будинку [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS]. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] набутий відповідачем в порядку спадкування, тобто не є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя і не підлягає поділу; на житловий будинок [ADDRESS] накладено арешт в межах процедури примусового виконання рішення суду, а тому будь-які дії щодо вказаного майна заборонені. Проте, з таким висновком суду частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Законодавство не містить заборони щодо визнання права власності за одним із подружжя на частку у майні, на яке накладений арешт. Крім того, право кредитора на звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій або спільній сумісній власності передбачено ст.. ст.. 366, 371 ЦК України. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] слід скасувати та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], який узгоджується з матеріалами справи та приписами ст.. 57 Сімейного кодексу України, а доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що не ґрунтуються на законі.

Outcome: partial