Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказувала, що на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 грудня 2015 року було зокрема стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 210000,00 гривень. Проте до теперішнього часу відповідні суми грошових коштів позивачу не сплачені, виходячи з чого [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] суму інфляційних в розмірі 13462,46 гривень та трьох процентів річних в розмірі 5195,34 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, але від представника особи надійшла заяви про підтримання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Таким чином у зв'язку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 грудня 2015 року по справі №521/10377/15-ц було зокрема стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 210000,00 гривень. Матеріали справи свідчать, що вказані суми грошових коштів були стягнути з особи як 1/2 частину вартості автотранспортного засобу в порядку розподілу спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.ч.1,5 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. В силу ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як встановлює ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заявляючи вимоги про стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних за відповідні періоди прострочення виконання зобов'язання, позивач представила суду відповідні розрахунки, згідно яких: суми інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] становлять відповідно 13462,46 гривень та 5195,34 гривень, але при цьому за відповідний період [PERSON] сплачено 6218,18 гривень. Суд погоджується із вірністю даних розрахунків Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно ст. 598 ч.1 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604 - 609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599); належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; 2) за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601); 4) за домовленістю сторін (ст. 604); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605); 6) поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст. 606); 7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (ст. 607); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою й у зв'язку із цим не може бути виконане іншою особою (ст. 608); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ст.608); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ч.2 ЦК України. Відповідна правова позиція підтверджена практикою Верховного Суду (постанова від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 у справі №3-142гс11). Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову та стягнення з відповідача (13462,46 + 5195,34) - 6218,18 = 12439,62 гривень. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у зв'язку із задоволенням даного позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору у розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved