Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В серпні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на її користь нараховану за період з червня 2014 року по червень 2015 року пеню за прострочення сплати аліментів, що стягуються на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] у розмірі 12751 грн. 40 коп. В обґрунтування позову [PERSON] вказала на те, що 18 серпня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого 04 грудня 2008 року народилась дитина [PERSON]. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюб було розірвано. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року з відповідача на її користь стягуються 5000 грн. щомісячно на утримання їх неповнолітнього сина, починаючи з 10 червня 2014 року та до його повноліття. Починаючи з червня 2014 року внаслідок нерегулярної сплати відповідачем аліментів утворилася заборгованість, розмір якої станом на червень 2015 року складає 38007,00 грн. Вказала, що враховуючи вищевикладене, вважає за доцільне застосувати до відповідача відповідальність передбачену ст. 196 СК України, тому згідно розрахунку пені, нарахованої за прострочення сплати аліментів за період з червня 2014 року по червень 2015 року розмір пені складає 12751 грн. 40 коп. Тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивачка та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Начальник Відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] надав суду лист про розгляд справи без участі представника відділу ДВС (а.с.53). Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 18 серпня 2007 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8), від якого мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ № 212541 виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 23 грудня 2008 року (а.с.9). Після розірвання шлюбу, що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року (а.с.11), дитина залишилися проживати разом з позивачкою. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 3\~000 грн. щомісячно на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], починаючи з 10 червня 2014 року та до його повноліття(а.с.12-13). Однак, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року, вищевказане рішення в частині визначеного розміру аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], починаючи з 10 червня 2014 року та до його повноліття, змінено з 3000 грн. збільшивши їх до 5000 грн., в решті рішення залишено без змін (а.с.14-16). 16 грудня 2014 року на підставі вищевказаного рішення апеляційного суду, був виданий виконавчий лист, який позивачка предявила до виконання до Відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.10). Згідно довідки-розрахунку Відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 липня 2015 року склала 38007,00 грн. (а.с.17). Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, передбачена ст. 196 СК України\~відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України\~умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягають, у звязку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з довідки-розрахунку, здійсненим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області [PERSON], станом на 01 грудня 2015 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів відсутня (а.с.85), в вересні 2015 року відповідач сплатив заборгованість по аліментам в повному обсязі, що підтверджується розпорядженням державного виконавця № 45867541/6 (а.с.82). Крім того, в матеріалах справи міститься розпорядження державного виконавця № 45867541/6 (а.с.84), яке підтверджує факт того, що [PERSON] продовжує сплачувати аліменти. Під час розгляду справи позивачем не було надано достовірних та допустимих доказів її права вимагати стягнення сплати неустойки, оскільки для стягнення неустойки необхідно встановити факт заборгованості за аліментами саме з вини відповідача. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів, так як відповідачем сплачено заборгованість по аліментам, заборгованість виникла не з вини відповідача та у зв»язку з суттєвим розміром стягнутих аліментів , які відповідач сплачує, а тому позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed