Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

в провадженні суду перебуває означена справа. В обґрунтування заявленого первісного позову з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог позивач посилався на те, що 19 січня 2016 року між ПАТ АКБ «Конкорд» та відповідачем укладений договір № 20.00.000487, шляхом надання підписаної Позичальником анкети-заяви про приєднання до Правил надання банківських послуг, акцептованої Банком про надання кредитних коштів шляхом безготівкового зарахування кредитних коштів на картку № 7777007700122733 у розмірі 10000,00 гривень строком на 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом на залишок суми основного боргу в розмірі 0,0001% річних та щомісячної комісії у розмірі 4%, в разі наявності простроченої заборгованості, на суму простроченої заборгованості в розмірі 54,0001% річних, виходячи з графіку погашення заборгованості за кредитом. Підписанням анкети відповідач підтвердив свою обізнаність та згоду на укладання договору на відповідних умовах. 06 липня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ АКБ «Конкорд» та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» було укладено Генеральний договір, згідно з яким після укладання Кредитної угоди, [PERSON] зобовязаний не пізніше наступного робочого дня банку після отримання повідомлення від Приватбанку про можливість видачі кредиту та передачі Банку номеру картки, на яку має бути зарахований кредит, здійснити платіж у розмірі кредитних коштів, призначених для зарахування Приватбанком на картковий рахунок клієнта. Меморіальним ордером ПАТ АКБ «Конкорд» було перераховано на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Генеральної угоди кошти в розмірі 10000,00 гривень. Вказані кошти ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Генерального договору перерахував на картковий рахунок [PERSON] В свою чергу, [PERSON] зобовязалася повернути банку отримані кошти та нараховані проценти за користування кредитом. Однак, в порушення умов договору, відповідач умови кредитного договору в частині своєчасної сплати коштів, відсотків по ньому у встановлені договором терміни не виконала, у звязку з цим станом на 15 листопада 2017 року виникла заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 10145,92 грн., яка в цілому складається з: простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 6440,00 грн.; простроченої заборгованості за відсотками 3705,92 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь та судові витрати по справі. Крім того, позивач просить розірвати кредитний договір з підстав істотного порушення відповідачем його умов, що полягає в порушенні умов та порядку повернення грошових коштів. В обґрунтування позову позивач посилається на норми ст.ст.525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 628, 633, 634, 651, 1048, 1054, 1066, 1069 ЦК України. До судового засідання надійшла заява представника позивача про підтримання вимог позову, заперечень проти зустрічного позову та про розгляд справи у відсутність представника позивача. В судовому засіданні відповідач визнала позов частково. Вказала, що отримала грошові кошти на підставі договору, допустила прострочення сплати кредиту та відсотків за ним, однак заперечує проти заявленого до стягнення розміру заборгованості, як такого, що є неналежним та не підтвердженим. Вказала на порушення позивачем норм законодавства під час нарахування відсотків та комісії, ч.4 ст. 42 Конституції України, положень пунктів 22, 23 ст.1, ст.11, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Зазначає, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нарахував, а відповідач повинен сплатити комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. Заперечуючи проти позову позивач звернулася до суду із зустрічним позовом, прийнятим судом до розгляду. В обґрунтування вимог зустрічного позову відповідач посилається на те, що згідно з анкетою-заявою про приєднання до Правил надання банківських послуг між нею та ПАТ «АКБ «Конкорд» 19 січня 2016 року укладений кредитний договір № 20.00.000487. Відповідно до цього договору відповідач отримала кредит на суму 10000,00 гривень на споживчі потреби у вигляді встановленого кредитного ліміту, строком на 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом на залишок суми основного боргу у розмірі 0,0001% річних та щомісячної комісії у розмірі 4%, в разі наявності простроченої заборгованості, на суму простроченої заборгованості у розмірі 54,0001 % річних. При цьому, відповідно до п.2 Договору, за користування кредитними коштами відповідач повинна сплачувати відсотки на залишок суми основного боргу у розмірі 0,0001% річних та щомісячну комісію у розмірі 4%, а в разі наявності простроченої заборгованості, на суму простроченої заборгованості відсотки у розмірі 54,0001 % річних. Як вбачається зі змісту кредитного договору умовами договору фактично не передбачено за які конкретно послуги Банку встановлено сплату комісії за супроводження кредиту. [PERSON] надав кредит на споживчі цілі, то на нього поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 4 ст. 11 Закону, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а умова договору щодо них є нікчемною. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже даний пункт Договору є нікчемним. Вказує, що відповідач, як позичальник, хоча і діяла добровільно при укладенні Кредитного договору, проте не мала реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору та наслідків його укладання через ненадання Банком повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги. При цьому, надаючи кредитні послуги, [PERSON] у повній мірі застосував можливість впливу на позичальника, спонукаючи відповідача до підписання кредитного договору на найвигідніших для банку умовах, користуючись своїми можливостями надання грошових коштів у кредит на певний термін і під проценти. Крім того, позивач не повідомив відповідача про можливість істотного зростання вартості послуг. В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилалася на положення ст.ст. 203, 215, 230, ч. 2 ст. 651, ст.ст.634, 1054, 1055, ЦК України, ч.12 ст.10, ч. 4 ст. 11, ст.ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. В судовому засіданні відповідач вимоги зустрічного позову підтримала та просила його задовольнити. У відповідності до письмових заперечень ПАТ «АКБ «Конкорд», останній заперечував проти зустрічного позову, вказуючи, що за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Крім того, ПАТ «АКБ «Конкорд» в своїй позовній заяві заявлено вимогу, щодо розірвання кредитного договору, укладеного з [PERSON] Таким чином, розглядаючи позовні вимоги позивача судом буде вирішено питання щодо розірвання кредитного договору. Представник третьої особи до суду не зявився, підстави неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 14 вересня 2017 року прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог. В судовому засіданні 23 жовтня 2017 року прийнято до розгляду зустрічний позов. В судовому засіданні 19 січня 2018 року прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Заслухавши пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи, покладені в обґрунтування позову та зустрічного позову, заперечень суд приходить до наступних висновків. Судом по справі встановлено, що 06 липня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «АКБ «Конкорд» та ТОВ «Українське бюро кредитних історій» укладено Генеральний договір, згідно якого, після укладання Кредитної угоди, ПАТ «АКБ «Конкорд» зобовязаний не пізніше наступного робочого дня банку після отримання повідомлення від ПАТ КБ «ПриватБанк» про можливість видачі кредиту та передачі ПАТ «АКБ «Конкорд» номеру картки, на яку має бути зарахований кредит, здійснити платіж у розмірі кредитних коштів, призначених для зарахування ПАТ КБ «Приватбанк» на картковий рахунок Клієнта. 19 січня 2016 року [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до Правил надання банківських послуг № 20.00.000487, у відповідності до якої відповідач підтвердила свою згоду на прийняття пропозиції ПАТ «АКБ «Конкорд» укласти публічний договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «АКБ «Конкорд», що розміщений на офіційному сайті Банку www.concord.ua, підтвердила про ознайомлення з Договором та умовами банківських продуктів (які є додатками до Договору), включаючи Тарифи, та погодилася з ними. Надала свою згоду на те, що підписана заява із Додатками є кредитним договором з врахуванням Договору та Умов надання споживчих кредитів. невід`ємними частинами Кредитного договору є також Довідка про умови кредитування Банку та сукупну вартість кредиту та Графік погашення кредиту. Надала свою згоду на те, що Анкета-заява буде підтвердженням укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та договорів банківських продуктів у письмовій формі. Анкета-заява підписана позивачем за допомогою факсимільного відтворення печатки банку та уповноваженою особою позивача. Також, 19 січня 2016 року відповідачем підписано Додаток 1 до Договору довідку про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Повідомлення про умови кредитування. У відповідності до Меморіального ордеру № 175_30 від 22 січня 2016 року ПАТ «АКБ «Конкорд» перераховано на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до Генеральної угоди кошти в розмірі 10000,00 грн. /а.с.14/. Вказані кошти ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до Генерального договору перерахував на картковий рахунок [PERSON] 22 січня 2016 року та того ж дня означені грошові кошти отримано відповідачем, шляхом зняття їх з карткового рахунку /а.с.13/. За таких обставин вбачається, що 19 січня 2016 року між ПАТ «АКБ «Конкорд» та [PERSON] укладений договір № 20.00.000486 про надання кредитних коштів шляхом зарахування безготівкового зарахування кредитних коштів на картку № 7777007700122725 у розмірі 8000,00 гривень строком на 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом на залишок суми основного боргу в розмірі 0,0001% річних та щомісячної комісії у розмірі 4%, в разі наявності простроченої заборгованості, на суму простроченої заборгованості в розмірі 54,0001% річних, виходячи з графіку погашення заборгованості за кредитом. Як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, з яким суд погоджується, оскільки він повністю узгоджується з іншими матеріалами цивільної справи /а.с.85-86/, внаслідок неналежного виконання договору, порушення відповідачем умов договору в частині строків погашення кредиту, графіку повернення кредитних коштів та відсотків, інших платежів, станом на 15 листопада 2017 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 10145,92 грн., яка в цілому складається з: простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 6440,00 грн.; простроченої заборгованості за комісією - 4160,00 грн.; простроченої заборгованості за відсотками 3705,92 грн. /а.с.152/. Вирішуючи позовні вимоги в частині первісного позову суд виходить з наступного. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). За ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.1 ст.642 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (чч.1, 2 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За чч.1-3 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За чч.1-3 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК України). За ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.2 ст.1069 ЦК України). У відповідності до ст.ст.638, 639, 640 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. З огляду на викладене вбачається, що між сторонами склались правовідносини передбачені главою 71 ЦК України. Матеріали справи свідчать, що відповідно до умов договору позивачем перед відповідачем виконано обовязок надання кредиту, у розмірі та на умовах визначених договором. Однак відповідач, в порушення умов договору грошові кошти отримані в кредит своєчасно не повернула, допустила прострочення терміну повернення грошових коштів та відсотків за договором. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та у встановлений договором строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (чч.1, 2 ст.612 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст..612 ЦК України). Виходячи зі змісту ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст.610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Внаслідок викладеного, суд приходить до висновку, що аргументи позивача, наведені в позові, обґрунтовані та підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами, невиконанням умов договору щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків порушуються права позивача а тому - є всі підстави для задоволення позову в цій частині та присудження до стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі, підтвердженому розрахунками, доданими до позову та заявленому позивачем до стягнення. Вирішуючи позовні вимоги, викладені в зустрічному позові, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За положеннями абзацу третього частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Чч.1-3 ст. 203 ЦПК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Водночас, законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Як вбачається зі змісту оскаржуваного договору, умовами договору фактично не передбачено за які конкретно послуги банку встановлено сплату комісії за супроводження кредиту. Таким чином, відповідно до ст. 215 ЦК України, з урахуванням положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору щодо нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, без визначення підстав, умов та обставин такого нарахування, укладення окремого договору комісії є нікчемною та визнання недійсною в окремому порядку не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. За таких обставин, наслідком нікчемності даної частини договору є відсутність юридичних наслідків, а не визнання недійсним такої частини договору. Відтак, в задоволенні зустрічного позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи вимоги первісного та зустрічного позовів в частині розірвання договору, суд виходить з наступного. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимог однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. [PERSON] відповідачем порушено умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, суд вважає, що таким невиконанням порушуються права позивача, таке порушення є істотним, а відтак - вказаний кредитний договір, з урахуванням доведеності невиконання зобовязання належними та допустимими доказами слід розірвати. При цьому, посилання відповідача на наявність підстав для розірвання договору через істотність порушень, допущених стороною позивача під час укладання договору суд не приймає до уваги через те, що нормами статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини та оскільки відповідачем не доведено, що правочин не був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Посилання відповідача на наявність нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману або є агресивною, надання позивачем у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, яка необхідна для здійснення свідомого вибору під час укладання договору, інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги не підтверджена наданими доказами та спростовується наданими позивачем доказами на підтвердження факту укладання договору, а тому не може бути прийняті до уваги, як не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наявність оферти та акцепти посилання про відсутність переддоговірної роботи, проведеної банком в обґрунтування введення позивача в оману, оскільки саме відповідач, шляхом подання відповідної заяви виявила бажання приєднатися до умов публічного договору. Водночас, враховуючи прохальну частину зустрічного позову, яку викладено саме в редакції щодо розірвання договору, враховуючи наявність інших підстав для його розірвання, вказаних вище, з урахуванням положень ст.5 ЦПК України суд вважає за необхідне задовольнити зустрічний позов в частині розірвання договору, укладеного між сторонами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1378,00 грн. Водночас, враховуючи, що відповідача звільнено від сплати судового збору, судове рішення про часткове задоволення позову ухвалене з інших підстав, ніж порушення позивачем прав відповідача, судові витрати за зустрічним позовом з позивача не стягуються.

Outcome: partial