Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду за станом на теперішній час знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада, КП «ОМБТІ та РОН». Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивачів вказувала, що на підставі відповідних документів, власником незакінченої будівництвом садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду) [ADDRESS] є [PERSON]. Впродовж певного періоду до квітня 1983 року [PERSON] добудував відповідний житловий будинок. Однак, [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина у вигляді вказаного майна, яку фактично прийняли його дружина - [PERSON] та їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, що становить відповідно по 1/4 частці спадщини. Позивачі пояснювали, що з метою належного оформлення спадкових прав й отримання правовстановлюючих документів, вони та [PERSON] звертались до компетентної державної нотаріальної контори, однак їм було в усній формі вмотивовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на відповідний будинок, оскільки померлий [PERSON] за життя не встиг належним чином оформити правовстановлюючі документи на відповідний будинок. Разом тим, не оформлюючи спадкових прав, але фактично прийнявши спадщину [INFO] померла матір позивачів - [PERSON], після чого відкрилась спадщина до відповідної ідеальної частки спадкового майна. Після смерті матері, з метою поліпшення житлово-побутових умов проживання та забезпечення перебування нерухомості в належному технічному стані, позивачами власними силами й за власний рахунок було виконано певних будівельних та ремонтно-відновлювальних робіт по об'єкту, наслідком яких явилось збільшення загальної площі житлового будинку літ.«А» з 70,4кв.м. до 147,6кв.м. Однак, як посилались позивачі, відповідач по справі [PERSON] спадкоємцем першої черги померлих не являється, із відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався та спадщину не прийняв, але безпідставно претендує на спадкове майно з огляду на те, що нібито наведені ремонтно-відновлювальні роботи здійснювались сторонами сумісно, що начебто зумовлює набуття відповідачем у власність певної ідеальної частки спірної садиби. Як свідчили [PERSON], [PERSON] та [PERSON] наведені обставини викликають виникнення значних перешкод в належному й повному користуванні особами цією власністю, майнові права осіб залишаються незахищеними, у зв'язку з чим позивачі і звернулись в суд з відповідним позовом, заявляючи вимоги про визнання за ними права приватної спільної часткової власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлих батьків в рівних частках, що становить відповідно по 1/3 ідеальній частці на кожного співвласника. У відкритому судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON], від імені та в інтересах особи цілком підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явились, але від осіб на адресу суду надійшли заяви про підтримання позову у повному обсязі та розгляд справи за їх відсутність в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини нявки суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшла заява про визнання даного позову, яка була долучена до матеріалів справи. Повноважний представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання не з'явився, установа повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Повноважний представник КП «ОМБТІ та РОН» у відкрите судове засідання не з'явився, підприємство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у зв'язку з тим, що сторона позивачів від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення цього позову. Разом з тим, згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв'язку з неявкою повідомленого відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку сторони позивачів, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Пономаренко Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за №812, [PERSON] купив незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (в теперішній час - [ADDRESS]). Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1959 року, відчужувачу за правочином [PERSON] наведений об'єкт належав на підставі Договору на побудування дома те безтермінове користування земельною дільницею, засвідченого 29 травня 1956 року в Першій одеській державній нотаріальній конторі за реєстром №4-2613. При цьому, в договорі купівлі-продажу від 21 жовтня 1959 року міститься положення про те, що набувач [PERSON] зобов'язується виконувати всі умови, які виникають з договору від 29 травня 1956 року. Як встановив суд, наведений об'єкт нерухомого майна був завершений будівництвом до 27 квітня 1983 року, про що свідчить Технічний паспорт, складений повноважними особами Одеського міжміського БТІ від 27 квітня 1983 року. Згідно документу, вказане домоволодіння (садиба) на той момент складалось з: літ.«А» - житлового будинку, загальною площею 70,4кв.м.; літ.«Б» - вбиральні; літ.«В» - гаражу-сараю; №1-2 - забору, воріт; І - мостінь, що розташоване на земельній ділянці площею 597,0кв.м. Однак, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом ЗАГС Жовтневого району міста Одеси від [INFO], про що установою було зроблено актовий запис №3251 від [INFO]. Позивачі по справі та дружина померлого - [PERSON] - спадщину фактично прийняли, однак відносно вказаного домоволодіння спадкові права не оформлювались у зв'язку тим, що [PERSON] не встиг за життя оформити відповідних правовстановлюючих документів. Як свідчить лист П'ятої одеської державної нотаріальної контори №1085/02-14 від 12 травня 2010 року, отриманий на запит суду, щодо майна [PERSON] була заведена спадкова справа за заявою його дружини - [PERSON], та було зокрема видане свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески. Надаючи належну правову оцінку відповідним правовідносинам, суд звернув увагу на наступне. Згідно ст. 524 ч.ч.1,2 ЦК Української РСР (в редакції від 18 липня 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як наводила ст. 529 ч.1 ЦК Української РСР (в редакції від 18 липня 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Викладене свідчить, що і позивачі по справі, і [PERSON], є спадкоємцями першої черги до майна [PERSON], що підтверджується наданими суду документами, які з'ясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами у суду сумнівів не викликає. Пізніше, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ міста Одеси від 31 липня 2007 року, про що установою було зроблено актовий запис №6732 від 31 липня 2007 року. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, з огляду на ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З викладеного випливає, що позивачі по справі є спадкоємцями першої черги до майна [PERSON], що підтверджується наданими суду документами, які з'ясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами доведений суду. Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачі по справі спадщину фактично прийняли, однак відносно вказаного домоволодіння спадкові права знову не оформлювались. Як свідчить лист П'ятої одеської державної нотаріальної контори №1086/02-14 від 12 травня 2010 року, отриманий на запит суду, щодо майна [PERSON] була заведена спадкова справа за заявами її дітей - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Таким чином, з огляду на викладене та приймаючи до уваги матеріали справи й документи, надані суду, факти вступу та прийняття [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщини до майна померлих батьків визнаються доведеними суду. Безумовно, суд з'ясував, що позивачі за станом на момент розгляду справи не отримали відповідного свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] щодо спірної садиби, однак фактично, з урахуванням встановлених обставин, суд визнає наявність у осіб майнових права стосовно даного об'єкту нерухомості - з моменту відкриття спадщини. Після смерті матері, в період користування нерухомістю, позивачами з метою покращення інженерно-технічного стану приміщень та задоволення побутових потреб, власними силами й за власний рахунок було здійснено низку певних реконструкційно-будівельних робіт, сукупним наслідком виконання яких явилось збільшення загальної площі житлового будинку літ.«А» з 70,4кв.м. до 147,6кв.м. На підтвердження дотримання вимог діючих будівельно-технічних, архітектурних, протипожежних, санітарних та екологічних норм й приписів при здійсненні реконструкційно-будівельних заходів по садибі, чого вимагає ст. 376 ЦК України, позивачі посилались на складений за замовленням [PERSON] Висновок №07-06/10 будівельно-технічного дослідження про можливість подальшої експлуатації зведеної будівлі за адресою: [ADDRESS] в якості житлового будинку, а також господарських будівель, розташованих на ділянці згідно їх функціональних призначень, складений спеціалістами ТОВ «Художньо-Інжинірінговий Центр «Експрес-Проект» ЛТД» (Ліцензія серії АВ №514725, видана Інспекцією ДАБК в Одеській області від 12 квітня 2010 року, дійсна до 12 квітня 2015 року), з якого випливає, що відповідний житловий будинок літ.«А» та надвірні споруди відповідають існуючим санітарно-епідеміологічним, протипожежним, будівельним та технічним нормам у зв'язку з чим спеціалістами була встановлена об'єктивна конструкторська, інженерно-технічна можливість їх збереження та експлуатації. Документація присутня у справі. Технічна характеристика садиби після виконання реконструкції наводиться в Технічному паспорті, складеному спеціалістами КП «ОМБТІ та РОН» в рамках інвентаризаційної справи №17760 від 02 травня 2008 року, згідно якого даний об'єкт нерухомого майна характеризується як житловий будинок індивідуального житлового фонду під [ADDRESS], та складається з: літ.«А» - житлового будинку, загальною площею 147,6кв.м., в тому числі житловою площею 51,7кв.м. та підсобною площею 95,9кв.м., що містить: по першому поверху - 1-1 - коридор, площею 10,6кв.м.; 1-2 - кухню, площею 9,7кв.м.; 1-3 - жилу кімнату, площею 13,4кв.м.; 1-4 - жилу кімнату, площею 13,6кв.м.; 1-5 - жилу кімнату, площею 24,7кв.м.; 1-6 - санвузол, площею 6,7кв.м.; а також мансардне приміщення, площею 68,9кв.м.; літ.«Б» - убиральні, площею 0,8кв.м.; літ.«В» - гаражу, площею 39,6кв.м.; І - мостінь; №1-2 - огорож; що загалом розташований на земельній ділянці площею 597,0кв.м. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У зв'язку з тим фактом, що правовідношення стосовно майнових прав [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо відповідної садиби та земельної ділянки дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, а саме первісно після смерті [PERSON], але вже після набрання чинності цивільним законом не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. З огляду на ті обставини, що на підставі згаданого раніше Договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1959 року [PERSON] був зобов'язаний дотримуватись Договору на побудування дома та безтермінове користування земельною дільницею від 29 травня 1956 року, [PERSON], окрім майнових прав на незавершений будівництвом будинок, набув також і право безстрокового користування відповідною земельною ділянкою за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яке в подальшому було успадковане дітьми та дружиною особи, а після смерті останньої - позивачами по справі в рівних частках. З огляду на висновки суду щодо наявності у позивачів майнових прав на спірний об'єкт нерухомості, набутих в порядку спадкування після померлих батьків, суд звернув увагу на наступне. Як вказує ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 381 ч.1 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У відповідності до положень ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле, за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку й не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. При цьому, слід зазначити, що в ЦК України, як й в інших актах цивільного законодавства відсутні норми права, які б чітко регулювали подібні за змістом правовідносини стосовно здійснення ремонтно-реконструкційних, будівельних заходів по саме садибам з метою задоволення відповідних побутових потреб. Як вказує ст. 8 ч.1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. У зв'язку з сукупно наведеним, немає підстав вважати за фактом реконструкцію житлового будинку літ.«А», первісно побудованого на виконання Договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1959 року та Договору на побудування дома та безтермінове користування земельною дільницею від 29 травня 1956 року [PERSON], у складі садиби під [ADDRESS] самочинним будівництвом, оскільки в силу ст.376 ч.1 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, спираючись на вказані норми закону та з огляду на той факт, що садиба з позицій законодавця розглядається як єдиний об'єкт права власності, судом не встановлено порушень базового цивільного закону в діях позивачів стосовно виконання згаданих ремонтно-реконструкційних, будівельних робіт й обґрунтовано визнається право останніх на їх здійснення. Як чітко наголошує ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на заявлений позов, судом не встановлена незаконність набуття особами майнових прав на вказане нерухоме майно, й в тому числі - права користування на відповідну земельну ділянку. Разом з тим, судом не отримано будь-яких відомостей стосовно наявності правових підстав для невизнання права власності позивачів з боку [PERSON] на згадувані приміщення. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі діючого цивільного законодавства України, зважаючи на виготовлену спеціалістами інженерно-технічну документацію, приймаючи до уваги наявність земельної ділянки в користуванні осіб та факт її використання за цільовим призначенням, суд вбачає можливим, на вимогу позивачів, визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право приватної спільної часткової власності на згадувані приміщення відповідної садиби в рівних частках, що становить відповідно по 1/3 ідеальній частці на кожного співвласника - в порядку спадкування за законом після померлих батьків. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved