Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

В позові позивач вказала, що з відповідачем вона проживала однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2006 року до 03 листопада 2009 року. В шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач спільно не проживають і спільним побутом не були пов'язані. Дитина сторін проживає разом з позивачем у належному їй житлі та знаходиться на її утриманні. Відповідач з 2009 року самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться розвитком та станом здоров'я сина, не спілкується з ним. З 23 липня 2009 року за рішенням Василівського районного суду Запорізької області відповідач [PERSON], повинен сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі ? частин усіх видів заробітку (доходу), але станом на 20 грудня 2017 року заборгованість зі сплати аліментів становить 87 683 грн. 61 коп.. На підставі викладеного, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо його до сина [PERSON], [INFO]. Позивач в попереднє судове засідання не з'явилась, проте надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в попереднє судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Василівської державної адміністрації Запорізької області в попереднє судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник третьої особи - Відділу опіки та піклування Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, в попереднє судове засідання не з'явився, однак суду надана заява про розгляд справи у відсутність представника. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (частина 3); ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (частина 4). Відповідно до ст.. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина 1); у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, при розгляді справ за позовами про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених ст. 164 СК України, особа, яка подала такий позов, повинна довести, що батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батько повинен довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов'язки. В судовому засіданні встановлено, що відповідач у справі є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с.10). Згідно довідки про склад сім'ї №8155 від 20 грудня 2017 року, виданої виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, [PERSON] [INFO], прописаний та проживає за адресою: [ADDRESS], за вказаною адресою також зареєстровані та проживають: позивач - [PERSON], [INFO] та її діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.13). Відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2009 року, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини сина [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття (а.с.16). Згідно розрахунку заборгованості Василівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області від 20 грудня 2017 року станом на 30 листопада 2017 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] становить 87 683 грн. 61 коп.. (а.с.24). Відповідно до довідки №01/82 від 12 лютого 2018 року, виданої КЗ Дніпрорудненська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Талант» Василівської районної ради Запорізької області, [PERSON] з другого класу навчається в школі, за час навчання його батько [PERSON] не брав участь у вихованні дитини, не відвідував батьківські збори, не цікавився успіхами сина у навчанні, не виявляє інтересу до розвитку дитини (а.с.37). Відповідно до ч. 8 та ч.9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Верховною Радою України Законом № 69-У від 03.08.2006 передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи він має достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності. Стаття 18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-Х11 від 27.02.1991, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст.27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 151 СК України, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» надає батькам переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і одночасно зобов'язує повністю бути відповідальним за виховання дітей, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання. Стаття 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав судом, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З огляду на встановлення судом ухилення відповідача [PERSON] від обов'язку утримання та виховання сина, визнання відповідачем позову, суд вважає необхідним позбавити відповідача батьківських прав щодо його дитини - [PERSON], [INFO]. Суд вважає необхідним роз'яснити відповідачу у справі про його право, відповідно до ст.ст.168, 169 СК України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved