Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

в провадженні Шевченківського районного суду знаходиться справа за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, а також за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 17 листопада 2011 року про визнання недійсним (нікчемним) іпотечного договору від 03 вересня 2008 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцьке відділення № 6324 АТ «Ощадбанк» та іпотекодавцями-майновими поручителями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які всі разом зареєстровані [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено. Відповідно до ухвали колегії суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2013 року дану цивільну справу було знято з апеляційного розгляду та повернуто до Шевченківського районного суду м. Львова для ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 220 ЦПК України. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позову в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості [PERSON] на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03.09.2008 р. № 1673, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - будинок [ADDRESS], - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ухвали колегії суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року, цивільну справу за апеляційною скаргою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року та апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредитку, звернення стягнення на предмет іпотеки, про зміну умов кредитного договору № 1822 від 03 вересня 2008 року знято з апеляційного розгляду та повернуто до Шевченківського районного суду м. Львова для ухвалення додаткового рішення в частині стягнення заборгованості в сумі 371444 грн. 10 коп. за зміненими 06 жовтня 2011 року позовними вимогами. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив. Відповідач [PERSON] та [PERSON], який є представником відповідача [PERSON], заперечили проти позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03.09.2008 р. № 1673, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - будинок [ADDRESS], - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити з мотивів, що вказані в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. 03.09.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Городоцьке відділення № 6324 та [PERSON] було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1822, згідно умов якого позивач зобов'язувався надати відповідачу кредит в розмірі 300000 грн. протягом 2008-2010 років, строком на 120 місяців. Також з умов кредитного договору вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позивачу отримані кредитні кошти із сплатою 20,5% відсотків річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 03.09.2018 року. 03 вересня 2008 року між іпотекодержателем Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Городоцького відділення № 6324 Денеги Б.Д. та іпотекодавцями-майновими поручителями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є нерухоме майно - одноквартирний будинок [ADDRESS]. Одноквартирний будинок складається з двох житлових кімнат, житловою площею 32,9 кв.м. та кухні. Загальна площа - 46,3 кв.м. Вартість означеного нерухомого майна становило 449733 грн. Прийняті на себе зобов'язання ВАТ «Державний ощадний банк України» виконав, перерахувавши одразу 03.09.2008 року всу суму коштів в розмірі 300000 гривень на поточний рахунок відповідача [PERSON] Тобто 03 вересня 2008 року відповідач [PERSON] отримав повністю кредит в сумі 300000 грн. одним платежем, без будь-яких траншів. Видавши одразу всю суму кредиту, позивач допустив порушення умови, визначеної у терміні «відновлювальна кредитна лінія» та п. 1.2. Договору відновлювальної кредитної лінії № 1822 від 03 вересня 2008 року про те, що Кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до «03» вересня 2010 р. Як вбачається з розрахунку від 05 липня 2012 року кредитної заборгованості до уточнених позовних вимог, 03 вересня 2008 року [PERSON] оплатив банку 4705 грн., у січні 2009 року 5208,94 грн., в лютому 2009 року 5040,98 грн., у квітні 2009 року 10432,31 грн. відсотків за користування кредитом. З тих пір [PERSON] жодних платежів банку не проплачував. Аналіз пунктів 2.1.3, 2.1.4, 2.2.2 Договору № 1822 від 03.09.2008 р. вказує на те, що відповідно до цього Договору кредит [PERSON] буде надаватися лише траншами, а не одразу всією сумою у 300000 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Як встановлено судом відповідач [PERSON] належним чином не виконував умови кредитного договору оскільки допустив наявність заборгованості по сплаті чергових платежів, чим грубо порушив умови кредитного договору. Відповідно до пункту 2.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором, або за договором застави. Станом на 6 жовтня 2011 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить 371441 грн. 10 коп., з яких 300000 грн. - заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 1822 від 03.09.2008 р., 71441 грн. 10 коп. - сума несплачених процентів. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позичальникові позику (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позов від 6 жовтня 2011 року в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в сумі 371441 грн. 10 коп. підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про те щоб в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 1822 від 03.09.2008 р. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03.09.2008 р. № 1673, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - будинок [ADDRESS], - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», то таке до задоволення не підлягає, а зустрічний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Городоцького районного відділення № 6324, третя особа [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем та позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 1673 від 03.09.2008 року, згідно якого відповідачі передали в заставу позивачу 13/25 частини загальною площею 46,3 кв. м., яка є у спільній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Решту будинку в частині 12/25 площею 41 кв. м. належить на праві власності [PERSON] і в заставі не перебуває. У витягу серія ССУ № 073611 від 02.11.2020 року, номер витягу 27846704, з реєстру прав власності на нерухоме майно зафіксовано: «Заявник: [PERSON], Реєстраційний номер майна 31641300, Тип об'єкта: житловий будинок, Адреса об'єкта: [ADDRESS], номер запису: 5378 в книзі, опис об'єкта: будинок в цілому складається з трьох житлових кімнат та двох кухонь, житловою пл. 53,4 кв. м., загальною пл. 87,3 кв. м. 12/25 частини - складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою пл. 20,5 кв. м., загальною пл. 41,0 кв. м.; 13/25 частин - приватизовано як одноквартирний будинок і присвоєно реєстровий № 22600757». Отже, насправіді в іпотеці перебуває лише 13/25 частини будинку [ADDRESS], а не весь будинок, як сверджує відповідач. Укладаючи цей договір позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були переконані, що відповідачем - Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» будуть неухильно виконувати вимоги кредитного договору в тій частині, що позика буде видаватися відповідачу [PERSON] траншами протягом 2008-2010 років рівними частинами, а не одразу всією сумою в 300000 грн. Відповідно до абзацу 5, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: визнання іпотечного договору недійсним. Згідно п. 6 ст. 3 ЦК, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, тощо. При цьому справедливість трактується як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення особи сумлінного захисту цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питання, регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів всіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу). Отже, подальше існування іпотечного договору від 03 вересня 2008 року на умовах, що діють на даний час, тобто коли вся відповідальність покладена на іпотекодавців - майнових поручителів за завідомо незаконне ставлення працівників банку до виконання своїх прямих службових обов'язків та Позичальника [PERSON], який не сплачував і не сплачує банку проценти за користування кредитом та суми основного боргу, є порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови договору іпотеки є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав на шкоду іпотекодавців-майнових поручителів. Несправедливістю є, зокрема, умови договору іпотеки в частині відсутності в ньому умов відмови від договору іпотекодавців-майнових поручителів у випадку порушення умов договору відновлювальної кредитної лінії № 1822 [PERSON], порушення вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 пункту 6.1. іпотечного договору від 03 вересня 2008 року представниками відповідача(банку), що є способом зловживання правом, коли вся відповідальність за ці порушення відповідач, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, покладає виключно на іпотекодавців-майнових поручителів. В даному конкретному випадку, при укладанні іпотечного договору 03 вересня 2008 року повинно було бути обумовлено в ньому обов'язкове припинення цього договору у разі порушення банком умов договору № 1822, тобто таке припинення при одноразовій видачі [PERSON] всієї суми кредиту 03 вересня 2008 року; порушення вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»; порушення ч. 2 п. 6.1 Іпотечного договору та порушення Позичальником [PERSON] вимог п. 1.5.1.3. і інших умов договору № 1822. Волевиявлення іпотекодавців було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в п. 1.2. Договору відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2008 року про те, що кредит [PERSON] буде видаватися траншами до 03 вересня 2010 року, а не одразу на всю суму у 300000 гривень. Наведена обставина, окрім іншого, дає всі підстави для того, щоб цей іпотечний договір може бути визнаний нікчемним. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Укладаючи іпотечний договір 03 вересня 2008 року, відповідач не повідомив позивачів [PERSON] про те, що буде видавати позичальнику [PERSON] всю суму кредиту в розмірі 300000 грн., в той час як у договорі № 1822 зазначено, що гроші [PERSON] будуть видаватися траншами з 03 вересня 2008 року по 03 вересня 2010 року. Тобто, при укладанні іпотечного договору 03 вересня 2008 року відповідач (Банк) приховав умисел видати [PERSON] всю суму кредиту одразу після укладення [PERSON] договору № 1822. Про цей умисел позивачі [PERSON] недогадувалися і такого не передбачали При умові надання першого траншу кредиту, отримавши від Банку повідомлення про те, що [PERSON] не виконує умови кредитного договору, позивачі [PERSON] змогли б проконтролювати платоспроможність позичальника [PERSON] ще в жовтні 2008 року і відмовитися від договору іпотеки у випадку невиконання [PERSON] умов про перше погашення кредиту та процентів за користування ним. Як зазначив в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON], який є представником відповідача [PERSON] у випадку, якщо позивачам був відомий умисел відповідача видати [PERSON] всю суму кредиту, вони ніколи не погодилися б на укладення іпотечного договору 03 вересня 2008 року на умові, що кредит буде виданий [PERSON] 03 вересня 2008 року одразу всією сумою у 300000 гривень, а не певною кільністю траншів протягом двох років. Із конструкції ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, у зобов'язанні - іпотечному договорі від 03 вересня 2008 року, в якому беруть участь іпотекодавці - майнові поручителі позивачі [PERSON], одноразова видача 03 вересня 2008 року всієї суми кредиту у 300 000 гривень навіть за згодою банку та боржника [PERSON], але без згоди [PERSON] та без відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на [PERSON] відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань перед банком. Про те, що [PERSON] отримав позику одразу всією сумою у 300 000 гривень [PERSON] довідалися 19 травня 2011 року, що підтверджується заявою про скасування заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2010 року. Таким чином, у даній справі у суду є підстави вважати, що одноразова, замість дворічних траншів, видача позичальнику [PERSON] грошей банком на суму 300000 гривень, яка у порушення умов договору поруки відбулася без згоди іпотекодавців - майнових поручителів позивачів [PERSON], внаслідок чого відбулося збільшення обсягу їх відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України. Статтею 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. В даному конкретному випадку відповідач (ПАТ «Державний ощадний банк України»), видавши кредит [PERSON] 03 вересня 2008 року в сумі 300000 гривень, несе відповідальність за порушення зобов'язання про видачу кредиту траншами до 03 вересня 2010 року. За змістом приписів пункту 22 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відновідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпечення зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інфоромованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представником позивача не представлено в суд жодних доказів, які би підтверджували згоду відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на те, щоб відповідачем було допущено істотне порушення іпотечного договору від 03 вересня 2008 року. Зазначене порушення полягало в тому, що 03 вересня 2008 року, тобто в момент укладення іпотечного договору позивачі [PERSON] виходили з того, що відповідач надаватиме [PERSON] позику траншами, останній транш повинен був бути виданим 03 вересня 2010 року, а не одноразово. В даному конкретному випадку істотним порушенням договору, як зазначено вище, є одноразова видача відповідачем позичальнику [PERSON] 300000 гривень 03 вересня 2008 року.

Outcome: partial