Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

В серпні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача комунальної медичної установи (надалі КМУ) «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним наказу про переведення на неповний робочий день. Посилався на те, що наказом № 63-к від 09 серпня 1991 року він був прийнятий на посаду лікаря-стоматолога в ортопедичне відділення міської стоматологічної поліклініки з 12 серпня 1991 року, де працює до даного часу. В липні 2015 року при отриманні заробітної плати дізнався, що відповідач здійснив йому нарахування заробітної плати за неповний робочий день в розмірі 0,75 штатної посади. Працівники бухгалтерії повідомили, що з 06 липня 2015 року згідно наказу № 50-к від 06 травня 2015 року він переведений на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади з метою забезпечення найбільш ефективного використання трудових ресурсів поліклініки та недопущення простою робочих місць і у звязку з тим, що протягом січня-квітня 2015 року нібито він не виконував плановий норматив умовних одиниць праці, обовязковість виконання якого передбачена наказом Міністерства охорони здоровя України № 507 від 28 грудня 2002 року. Встановлення йому неповного робочого дня відповідач обґрунтував в наказі вимогами ст.32 КЗпП України. Вважає, що цим наказом відповідач фактично змінив умови його праці, а тому він є незаконним і підлягає скасуванню з наступних підстав: Відповідно до ст.21 ч.1 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до укладеного трудового договору з відповідачем він прийнятий на роботу з повним робочим днем. Згідно ст.ст.22, 103 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни. Про зміну робочого часу і відповідно зміну заробітної плати відповідач його не попереджав. Акт від 07 травня 2015 року, який нібито складено комісією в складі завідувача ортопедичного відділення [PERSON], завідувача лікувальним відділенням [PERSON], в.о. заступника головного лікаря по медичній частині [PERSON] про те, що він ознайомився з даним наказом та відмовився підтвердити власним підписом вказаний факт, не відповідає дійсності, оскільки 07 травня ніхто його з вказаним наказом взагалі не ознайомлював. Відповідно до ст.22 Закону України «Про оплату праці» субєкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст.52 КЗпП України для працівників установлюється пятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При пятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня. Відповідно до ст.56 КЗпП України переведення на роботу з неповним робочим днем можливо лише за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Згідно пункту 6.19 статуту КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» умови праці та відпочинку працівників установи визначаються відповідно до чинного законодавства України. Пунктом 2.7 колективного договору адміністрації та профспілкового комітету міської стоматологічної поліклініки на 2014-2015 роки, затвердженого загальними зборами трудового колективу 23 січня 2014 року та зареєстрованого управлінням праці та соціального захисту населення за № 22 від 20 лютого 2014 року, передбачено, що адміністрація поліклініки не вправі вимагати від працівника виконання роботи, яка не передбачена трудовим договором та посадовою інструкцією. Він згоди на те, що погоджується працювати як лікар-стоматолог з меншою кількістю годин, ніж як було обумовлено трудовим договором в 33-годинний робочий тиждень, ні в усній формі, ні письмово відповідачу не надавав, так само як і профспілкова організація їхньої установи, що свідчить про незаконність оспорюваного наказу відповідача. Посилання відповідача в наказі на ст.32 КЗпП України є безпідставним, оскільки вказаною нормою права регулюються інші правовідносини. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Таким чином, відповідач перевів його на неповний робочий день, вмотивувавши іншими підставами, відмінними від підстав, що наведені в ст.32 КЗпП України. Відповідно до ст.247 ч.1 п.п.2, 3, 4 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання запровадження, перегляду та змін норм праці, оплати праці працівників, форм і систем оплати праці, розцінок, тарифних сіток, схем посадових окладів, умов запровадження та розмірів надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних витрат, робочого часу і часу відпочинку, погоджує графіки змінності та надання відпусток, запровадження підсумкового обліку робочого часу, дає дозвіл на проведення надурочних робіт, робіт у вихідні дні тощо. В їх установі діє профспілковий комітет, який надав йому відповідь про те, що не погоджував переведення його на інші умови праці та встановлення щодо нього іншого режиму роботи, а тому лише з цих підстав оскаржуваний ним наказ відповідача є незаконним. Просить визнати незаконним наказ КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» № 50-к від 06 травня 2015 року про переведення його на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади. Представники позивача [PERSON] [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять визнати незаконним наказ КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» № 50-к від 06 травня 2015 року про переведення його на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Представники відповідача КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, вважають їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. 29 січня 2008 року в їх установі створено комісію по трудових спорах, про яку позивач знає. Даний спір не відноситься до категорії справ, визначених ст.ст.222, 232 КЗпП України, а тому перед зверненням до суду зобовязаний був звернутися із заявою до комісії по трудових спорах, чого ним зроблено не було. Оскільки позивачем порушено порядок оскарження наказу, передбачений КЗпП України, то позов з цих підстав не підлягає задоволенню. Крім того, твердження [PERSON] про те, що фактично він не був ознайомлений з наказом № 50 від 06 травня 2015 року про його переведення на 0,75 ставки не відповідає дійсності, оскільки 27 квітня 2015 року завідувачем ортопедичного відділення [PERSON] була подана службова записка про невиконання позивачем плану умовних одиниць праці, який згідно умов колективного договору, правил внутрішнього трудового розпорядку та посадових обовязків є обовязковим для кожного лікаря. Головним лікарем було дано розпорядження отримати від позивача пояснення з приводу обставин, зазначених у службовій записці. Позивач ознайомився з цією службовою запискою, однак відмовився підтвердити власним підписом факт ознайомлення та надати пояснення з приводу обставин, зазначених в ній, про що було складено акт від 06 травня 2015 року. Це доводить, що ними вжито всіх можливих заходів щодо отримання від позивача пояснень стосовно фактів, викладених у службовій записці, однак позивач не скористався такою можливістю. 06 травня 2015 року був виданий наказ № 50, яким позивача було переведено на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади з 06 липня 2015 року у звязку з раціоналізацією робочих місць у відповідності до вимог ст.32 КЗпП України. В цей же день позивач [PERSON] був ознайомлений з наказом № 50, однак відмовився засвідчити факт ознайомлення власним підписом, у звязку з чим 07 травня 2015 року він повторно був ознайомлений з наказом № 50 у присутності членів комісії і знову відмовився підтвердити власним підписом факт ознайомлення, про що складено акт від 07 травня 2015 року. Оскільки доводи позивача, зазначені в позові стосовно його не ознайомлення з наказом № 50, базуються на неправдивих твердженнях, позов не підлягає до задоволення. Також твердження [PERSON] про те, що переведення його на 0,75 ставки порушує його права, є голослівним і недоведеним, оскільки позивач не зазначає, які саме його права порушені і в чому полягає це порушення. Твердження позивача про погіршення умов його праці є безпідставним, оскільки форма оплати праці позивача є відрядною і залежить від фактично виконаної ним кількості умовних одиниць пацієнтів, при цьому вартість цієї одиниці залишається незмінною незалежно від того, зайнятий працівник на роботі повний день чи на 0,75 ставки. Оплата праці позивача не зменшилась згідно цього наказу, тому його посилання на це є безпідставним. Твердження позивача про те, що від нього вимагається виконання роботи, не передбаченої трудовим договором, є безпідставним, оскільки ні характер його роботи, ні порядок оплати виконаних робіт не змінився після переведення його на 0,75 ставки. Не відповідає вимогам законодавства і посилання позивача на те, що для переведення на 0,75 ставки необхідна попередня згода профкому, а також щодо погодження графіку його роботи. В їх установі графік роботи лікарів складається щомісячно і для ознайомлення працівників розміщується в загальнодоступному місці. Такий порядок погоджено загальними зборами трудового колективу і закріплено положеннями колективного договору та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Оскільки графіки роботи знаходяться в загальнодоступному місці, а всі члени профкому є працівниками установи, то очевидним є, що кожен працівник, а отже і весь профком, ознайомлений з кожним графіком. Та обставина, що після ознайомлення з графіком ні профком, ні позивач, ні будь-хто з працівників не висловив заперечень проти графіка, фактично є доказом його погодження з профкомом. Крім того, п.п.5.8 та 5.11 правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що погодження профкомом графіку є необхідним тільки у випадках встановлення індивідуальних графіків роботи, тобто тільки тоді, коли години роботи працівника відмінні від годин роботи, визначених п.5.3 правил. Так само безпідставним є посилання позивача на ст.232 КЗпП України, оскільки переведення працівника на 0,75 ставки не відноситься та не повязане з обставинами, визначеними вказаною статтею. Більше того, відповідач діяв цілком у межах, визначених чинним законодавством України, виключно з метою раціоналізації робочих місць, попередивши працівника про зміну режиму праці у порядку, встановленому КЗпП України. У разі незгоди працівника з такою зміною працівник вправі розірвати трудовий договір за п.6 ст.36 КЗпП України. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення. Згідно ст.21 ч.1 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі наказу № 63-к від 09 серпня 1991 року був прийнятий на посаду лікаря-стоматолога в ортопедичне відділення міської стоматологічної поліклініки з 12 серпня 1991 року, що підтверджується копією наказу (а.с.5), на цій посаді він працює до даного часу. Відповідно до цього укладеного трудового договору позивач прийнятий на роботу з повним робочим днем. Згідно ст.ст.22, 103 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни. Наказом № 50-к від 06 травня 2015 року [PERSON] з 06 липня 2015 року було переведено на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади з метою забезпечення найбільш ефективного використання трудових ресурсів поліклініки та недопущення простою робочих місць у відповідності до вимог ст.32 КЗпП України, а також у звязку з тим, що протягом січня-квітня 2015 року він не виконував плановий норматив умовних одиниць праці, обовязковість виконання якого встановлена наказом Міністерства охорони здоровя України № 507 від 28 грудня 2002 року (копія наказу на а.с.6). З даним наказом позивач [PERSON] був ознайомлений 06 травня, а також 07 травня 2015 року в присутності в.о. заступника головного лікаря по медичній частині [PERSON], завідувача лікувальним відділенням [PERSON] та завідувача ортопедичним відділенням [PERSON], однак від підпису про ознайомлення він відмовився, що підтвердив, будучи допитаним в якості свідка в судовому засіданні, пояснивши це тим, що наказ не був підписаний головним лікарем і на ньому не було печатки установи, а також ці обставини підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом був складений акт від 07 травня 2015 року (копія на а.с.7). Суд вважає, що даний наказ є незаконним, оскільки винесений в порушення вимог ст.32 ч.3 КЗпП України, на що посилався відповідач як на підставу його винесення, і таким, що порушує законні права позивача. Згідно ст.32 ч.3 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Із змісту цієї норми закону вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацією робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Однак всупереч цих вимог законодавства відповідачем в наказі не зазначено і в судовому засіданні не доведено належними і допустимими доказами, які саме зміни відбулись в організації виробництва і праці в КМУ «Міська стоматологічна поліклініка», які стали підставою для переведення позивача на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади. Посилання в наказі на те, що [PERSON] не виконується плановий норматив умовних одиниць праці, обовязковість виконання якого встановлена наказом Міністерства охорони здоровя України № 507 від 28 грудня 2002 року, який на час винесення наказу вже втратив чинність, а також на мету забезпечення найбільш ефективного використання трудових ресурсів поліклініки та недопущення простою робочих місць, не є такими змінами в організації виробництва і праці, що передбачається ч.3 ст.32 КЗпП України, оскільки фактично ніяких змін в організації виробництва і праці не відбулось. Тому переведення позивача [PERSON] на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади не ґрунтується на зазначених нормах КЗпП України та порушує його права, які підлягають захисту. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що належить визнати незаконним наказ КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» № 50-к від 06 травня 2015 року про переведення лікаря-стоматолога-ортопеда ортопедичного відділення [PERSON] на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади, задовольнивши позовні вимоги. При цьому суд не приймає як доказ безпідставності позовних вимог посилання представників відповідача в судовому засіданні на те, що у позивача [PERSON] не зменшилась заробітна плата, що вбачається з довідок (а.с.77-78), що він особисто 11 червня та 01 липня 2015 року подавав заяви про переведення його на роботу з неповним робочим днем на 0,75 штатної посади (копії на а.с.93-94), оскільки наказ № 50-к від 06 травня 2015 року виданий з інших підстав всупереч нормам КЗпП України і він вплинув на режим роботи позивача, який був змінений без його згоди, що не допускається, а також на те, що позивачем не дотримано досудового порядку вирішення цього трудового спору, так як він не звертався до комісії з трудових спорів, оскільки відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тих підстав, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. [PERSON] у відповідності до вимог ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом звернення з позовом до суду, а не з заявою до комісії з трудових спорів, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Так як позовні вимоги задоволено, а позивач при зверненні з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, то суд вважає, що з відповідача на користь держави належить стягнути у відповідності до вимог ст.88 ч.3 ЦПК України судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного, ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.21,22, 32 ч.3, 103 КЗпП України та

Outcome: approved