Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та усунення перешкод в користуванні власністю. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилалась на ті обставини, що вона є власником нежитлових приміщень за адресою: місто Одеса, вул. Агрономічна, 205. Однак з лютого 2007 року нежитлові приміщення були самовільно зайняті та використовуються [PERSON] У звязку із неможливістю позасудового врегулювання спору та відмовою добровільно звільнити самовільно зайняті приміщення з боку [PERSON], позивач [PERSON] звернулась з даним позовом до суду. Сторона позивача у відкрите судове засідання зявилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які були представлені суду та забезпечені в процесі розгляду справи, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №2192, [PERSON] є власником нежитлових приміщень за адресою: місто Одеса, вул. Агрономічна, 205. Технічна характеристика обєкту нерухомого майна наводиться в Технічному паспорті, складеному КП «ОМБТІ та РОН» під реєстровим №3760кн.53неж.-88 від 10 серпня 2006 року. На підставі ухвали Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13 лютого 2007 року по цивільній справі №2-1884/07, нежитлові приміщення за адресою: місто Одеса, вул. Агрономічна, 205, були передані на відповідальне зберігання охоронній фірмі ТОВ «Оріон-Юг». Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2007 року, ухвалу Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13 лютого 2007 року скасовано. При цьому рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування нежитлових приміщень за адресою: місто Одеса, вул. Агрономічна, 205 відмовлено. Як свідчить сторона позивача, фактично вказані нежитлові приміщення були зайняті [PERSON] після постановлення ухвали Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13 лютого 2007 року про забезпечення позову та використовуються на власний розсуд. Посилання і пояснення позивача з приводу поданого в суд позову наряду з представленими суду письмовими доказами, підтвердили свідки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Суд погоджується, що позиція відповідача свідчить про невизнання майнових прав [PERSON] на відповідні нежитлові приміщення, у звязку з чим право власності особи підлягає захисту. Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору в розмірі 520,00 +584,00 = 1104,00 гривень.

Outcome: approved