Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним іпотечного договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» в особі керуючого філією «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області», 13.08.2007 р. укладено договір іпотечного кредиту № 1271 про надання кредиту. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позивача, між ним та відповідачем укладено іпотечний договір № - 1271 від 13.08.2007 р. про передачу в іпотеку земельної ділянки площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2694. Позивач вважає, що вищевказаний договір іпотеки укладений з істотними порушенням норм матеріального права, а тому має бути судом визнаний недійсним. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: іпотечний договір № - 1271 від 13.08.2007 р., посвідчений нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2694, - визнати недійсним. Скасувати обтяження на земельну ділянку площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS], цільового призначення: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстратором нотаріусом [PERSON], реєстраційний №2696 обтяження від 13.08.2007 р.. Представник позивача в судове засідання не з»явився. Надіслав на адресу суду листа про слухання справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав, проси суд задовольнит. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що між [PERSON] та «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» в особі керуючого філією «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області», 13.08.2007 р. укладено договір іпотечного кредиту № 1271 про надання кредиту. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позивача, між ним та відповідачем укладено іпотечний договір № - 1271 від 13.08.2007 р. про передачу в іпотеку земельної ділянки площею 0,12 га, за адресою: [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 2694. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 18 Закону про іпотеку, якою передбачено істотні умови для договорів іпотеки, оспорюваний іпотечний договір не містить усіх істотних умов, передбачених для договорів іпотеки, що згідно ч. 2 ст. 18 Закону про іпотеку є підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду. Крім того, в іпотеку передано земельну ділянку, яка на момент укладення договору іпотеки була власністю третьої особи, без згоди її власника, що ст. 5 Закону про іпотеку та іншим законодавством, чинним на момент укладення договору, не передбачалося. Відповідно до ст. 202 ЗК України, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. На момент укладення іпотечного договору присвоєння кадастрових номерів згідно «Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення державного реєстру земель», передбаченому Вказівкою Держкомзему від 20.03.2002 р. N 12, здійснювалася районними та міськими відділами (управліннями) земельних ресурсів. У п. 1 зазначеного Порядку наведено тлумачення поняття: кадастровий номер - унікальний (не повторюється на всій території України) номер, який присвоюється при формуванні земельної ділянки і зберігається за нею на весь час її існування, а у п. 1.2. Порядку: кадастрові номери земельних ділянок запроваджуються з метою їх однозначної ідентифікації в базах даних та на кадастрових планах для забезпечення створення і функціонування автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, системи реєстрації земельних ділянок, об'єктів нерухомості та прав на них, забезпечення можливостей ефективної обробки і управління інформацією, підтримки інформаційного зв'язку з іншими галузевими кадастрами та інформаційними системами. Отже, кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальний унікальний номер земельної ділянки, що присвоюється при проведенні її державної реєстрації з внесенням до державного реєстру земель, який не повторюється на всій території України і зберігається за нею протягом усього часу її існування, тобто є ідентифікатором земельної ділянки при її державній реєстрації як окремо визначеного майна, відмінного від інших об'єктів майна /ст. ст. 179, 190 ЦКУ/ та обов'язково має зазначатися у описі предмета іпотеки як істотна умова договору, достатня для його ідентифікації. Разом з цим, згідно п. 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори [PERSON] 13.08.2007 р., реєстровий № 1-2688, на підставі якого іпотекодавцями придбана земельна ділянка, право власності продавця на неї посвідчене Державним актом серії Р2 № 009870, виданим Гореницькою сільською радою Київської області 27.10.2003 р., про що в книзі записів реєстрації державних актів зроблено запис № 010832900012, а отже на момент укладення іпотечного договору державна реєстрація цієї земельної ділянки була проведена та вона мала кадастровий номер, який у складі реєстраційних даних про неї містився в державному реєстрі земель. Відтак, іпотечний договір не містить передбачену ч. 1 ст. 18 Законом про іпотеку істотну умову як опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону про іпотеку, в редакції на момент укладення іпотечного договору, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: 1) нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; 2) нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; 3) нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно до ч. 2 ст. 5 Закону про іпотеку, предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність нерухомого майна у майбутньому. На момент укладення іпотечного договору 13.08.2007 р. земельна ділянка, яка є предметом іпотеки, не належала іпотекодавцям, у т.ч. позивачу, на праві власності, державна реєстрація права власності на цю земельну ділянку за ними не здійснювалася, прав розпорядження земельною ділянкою вони не мали. Зазначене підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 759564, виданим Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 16.01.2008 р.. Отже, згідно іпотечного договору в іпотеку передана земельна ділянка, яка належала на праві власності третій особі, при тому, що чинне на момент укладення цього договору законодавство не передбачало передачі в іпотеку нерухомого майна, яке е власністю третьої особи і не належить іпотекодавцю. За відсутності правових підстав, передача в іпотеку майна, яке є власністю третіх осіб, без згоди останніх, є порушенням принципу недоторканості, обмеженням права власності останніх, оскільки передача майна в іпотеку супроводжується обтяженням прав - забороною розпоряджатися, а отже іпотечний договір суперечить ст. 321 ЦКУ. Зазначене підтверджується змістом п. 38 Інструкції, яку після укладення іпотечного договору було доповнено абзацами 6, 7 наступного змісту: «Іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є нерухомість, яка належить третім особам і стане власністю іпотекодавця після укладання такого договору, посвідчуються до моменту оформлення встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість. Після оформлення встановленого законодавством документа про право власності іпотекодавця на нерухомість, що є предметом іпотеки, іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на нерухомість. Якщо іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону за повідомленням іпотекодержателя.» Зі змісту наведеного, з моменту набуття чинності змін п. 38 Інструкції посвідчення договорів іпотеки про передачу в іпотеку нерухомості, яка належить третім особам і стане власністю іпотекодавця після укладання такого договору, допускалося до моменту оформлення іпотекодавцем документа про право власності (державної реєстрації права власності), але реєстрація обтяження прав власника іпотеко держателем передбачалася після отримання іпотекодавцем документа про право власності (тобто після державної реєстрації як моменту виникнення права власності), що узгоджувалося з приписами ст. ст. 319, 321 ЦКУ та не порушувало права власності третіх осіб на передане в іпотеку належне саме їм, а не іпотекодавцям, нерухоме майно до моменту припинення права власності третіх осіб на це майно. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Згідно умов оспорюваного договору, в іпотеку передана земельна ділянка, яка належала на праві власності третій особі, без її згоди, що не передбачено законодавством, яке діяло на момент укладення іпотечного договору, а отже іпотечний договір суперечить вимогам ст. ст. 203, 319, 321 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 319, 321 ЦК України,

Outcome: approved