Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

в провадженні Голосіївського районного суду м.Києва перебувала справа за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08.07.2021 року позов задоволено. На адресу суду надійшла заява представника позивача про ухвалення у даній справі додаткового рішення та вирішення питання про відшкодування судових витрат на правову допомогу у розмірі 17 000,00 грн. В подальшому, на адресу суду надійшли заперечення АТ «Альфа-Банк» на заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до змісту яких, АТ «Альфа-Банк» зазначає, що матеріали справи не місять, а позивачем не додано доказів, які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу, а також посилається на їх не співмірність. Зазначає, що спори пов`язані з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є поширеною категорією справ, а тому існує велика ймовірність того, що для підготовки позовної заяви позивач міг використовувати поширений шаблон такої позовної заяви. Вказує, що зазначення суми витрат на правову допомогу саме у розмірі 17 000,00 грн є необгрунтованим, а оцінити реальні затрати часу адвоката на дії щодо представництва інтересів позивача не є можливим. Таким чином, судові витрати, заявлені позивачем на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи і недоведені належним чином. Просить відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати, суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст.430 цього Кодексу. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. Зазначена позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі». Однак, Верховний Суд у справі № 759/9300/13-ц) відступив від даної позиції та зазначив, що аналіз змісту статті 270 ЦПК України у системному зв`язку з іншими нормами права, дає підстави для висновку, що вказана процесуальна норма не встановлює беззаперечний обов`язок ухвалення додаткового рішення виключно в такому ж складі суду (суддів), що ухвалив рішення, оскільки у цьому разі законодавець використовує формулу «суд, що ухвалив рішення» як суддівська інституція, а не конкретних суддів суду. Верховний Суд звернув увагу на те, що додаткове рішення шляхом його подальшого виконання спроможне забезпечити реальний захист прав та інтересів позивача, з метою відновлення або захисту яких останній звертався до суду з конкретно визначеними позовними вимогами, які суд за відсутності процесуальних перешкод повинен вирішити по суті. Заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу передана в провадженні судді Колдіної О.О., тобто іншому складу суду. Враховуючи позиції Верховного Суду, суд вважає за можливе вирішити дану заяву по суті, хоча рішення у даній справі було ухвалено у іншому складі суду. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представником позивача надано суду: копію Договору про надання правової допомоги №07/12/20 від 22.12.2020 року, копію Додаткової угоди №1 від 22.12.2020 року. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано копію Акту про прийняття-передачу наданих послуг від 28.04.2021 року, рахунок-фактуру №5 від 28.04.2021 на суму 17 000,00 грн, квитанцію від 29.04.2021 про перерахування коштів на суму 17 000,00 грн. Зазначені письмові докази містять детальний опис наданих адвокатом послуг, витраченого часу на надання правничої допомоги, а також, що такі послуги були прийняті замовником і виконані виконавцем. Суд зазначає, що відповідачем не зазначено та не обґрунтовано заперечення на заяву позивача та не вказано в чому полягає не співмірність витрат позивача на правову допомогу. Враховуючи викладене, заява представника позивача підлягає задоволенню.

Outcome: approved