Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

В провадженні Казанківського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору № NKKZGK04040018 від 22 серпня 2007 року, на виконання умов якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит на придбання житла в розмірі 30 000,00 грн. на термін до 21.08.2017 року. Натомість, як вказує позивач, відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 186 275,32 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 22 446,84 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 36 961,53 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 3416,34 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 114 342,26 грн., а також штрафних санкцій в сумі 250,00 грн. (фіксована частина) та 8858,35 грн. (процентна складова). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. У зв`язку з невиконанням зобов`язання за кредитним договором відповідачем [PERSON] , банком було направлено повідомлення до нього та поручителів, з вимогою про виконання зобов`язань за кредитним договором. Проте, вказані повідомлення були залишені без задоволення. Таким чином, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, заборгованість у розмірі 186 275,32 грн. за кредитним договором. Ухвалою суду від 09.01.2020 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті. Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач [PERSON] подав до суду заперечення, де зазначив, що на забезпечення виконання умов кредитного договору, між ним та позивачем було укладено іпотечний договір. При укладенні кредитного договору та договору іпотеки не було враховано наявність у нього неповнолітніх дітей. Таким чином, укладення наведених договорів було можливе лише із дозволу органу опіки та піклування. Договір іпотеки відповідач вважає удаваним з огляду на ч. 6 ст. 203 ЦК України. Також, як зазначає відповідач, станом на 16 липня 2013 року він за платіжними дорученнями сплатив суму кредитної заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим банк ухиляється від проведення звірки рахунків за кредитним договором, що свідчить про його недобросовісну поведінку. Як також зазначає відповідач, підпис в додатковій угоді № 2 та розрахунку до кредитного договору йому не належить. В ході судового розгляду, представник відповідача заявив усне клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності для звернення банком до суду. З огляду на наведені обставини, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог банка. У відповіді на заперечення позивач зазначив, що твердження відповідача про відсутність власного підпису у додатковій угоді № 2 не мають правового значення без висновків відповідної експертизи. Оскільки договори виконувались сторонами угоди, то їх умови слід визнати схваленими сторонами. Будь-яких обставин, які вказують на недійсність кредитного договору, а також договору іпотеки та додаткових угод відповідачем не наведено. При цьому, позивач зазначив, що отримання окремого дозволу від органу опіки та піклування на укладення договорів не передбачено. Ухвалою суду від 04.03.2020 року було задоволено заяву представника відповідача та витребувано у АТ КБ «Приватбанк» кредитну справу з оригіналами кредитного та іпотечного договорів, договорами поруки, а також додатковими угодами та графіками платежів; детальні розрахунки заборгованості, в тому числі по: відсотках, комісії, пені та штрафам; інформацію по зміненим процентним ставкам; виписки по кредитному рахунку; докази направлення та отримання відповідачами повідомлень з вимогою про погашення заборгованості; інформації щодо проведених звірок щодо розміру заборгованості, тощо. 30 березня 2020 року відповідачем було надано суду зустрічну позовну заяву, яку ухвалою суду від 14.04.2020 року було повернуто заявнику. Ухвалою суду від 26.05.2020 року було об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання іпотечного договору від 22.08.2007 року та додаткової угоди від 15.08.2013 року недійсними. Призначено підготовче судове засідання. Відповідно до позовних вимог [PERSON] останній просить визнати недійсними нотаріально завірений іпотечний договір від 22 серпня 2007 року з дати його укладення та додаткову угоду № 2 від 15.08.2013 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10.08.2007 року він придбав житловий будинок по [ADDRESS] . 22 серпня 2007 року він отримав кредит в розмірі 32 700,00 грн. та цієї ж датою було укладено удаваний договір іпотеки без урахування наявності у нього неповнолітніх дітей. 16 липня 2013 року він сплатив суму заборгованості за кредитним договором в сумі 35 076,00 грн. Крім того, 24 липня 2019 року Верховний суд виніс постанову, якою відмовив банку в задоволенні позовних вимог про стягнення предмету іпотеки. Заперечуючи проти позову [PERSON] , банком було надано пояснення, згідно яких послався на пропуск строку позовної давності [PERSON] на звернення до суду, а також вказав, що рішення суду касаційної інстанції не стосувалось предмету даних спірних правовідносин. Ухвалою суду від 28.07.2020 року в задоволенні заяви [PERSON] та його представника - адвоката Ляшенка М.Д. про врегулювання спору за участі судді було відмовлено. Ухвалою суду від 28.07.2020 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Ухвалою суду від 29.12.2020 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Ляшенко М.Д. проти позовних вимог банку заперечували, в їх задоволенні просили відмовити з підстав викладених в запереченнях та зустрічній позовній заяві, а також з огляду на пропуск строку позовної давності. Власні позовні вимог просили задовольнити. Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно заявленого клопотання в позовній заяві та в ході підготовчого провадження, просив проводити судовий розгляд справи без його участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце судового засідання належним чином. Причин своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення відповідача за первинним позовом та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи та кредитну справу, судом встановлено наступне. 10 серпня 2007 року [PERSON] звернувся до банку про надання гривневого кредиту та відкриття карткового рахунку у валюті кредиту для придбання житлового будинку. В рамках програми «Жилье в кредит» банк розглянув заяву [PERSON] на видачу кредиту та повідомив про необхідність надання правовстановлюючих документів щодо житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з матеріалами кредитної справи, банк отримав вказані правовстановлюючі документи (свідоцтво про право власності, технічний паспорт на житловий будинок, витяг з реєстру права власності, довідки щодо зареєстрованих осіб у будинку тощо) на вище вказаний житловий будинок. 22 серпня 2007 року між банком і [PERSON] було укладено кредитний договір № NKKZGK04040018, на придбання нерухомості, за яким останній отримав кредит у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 32 700,00 грн., строком до 21 серпня 2017 року під 1,34% на місяць зі сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. У разі порушення умов договору, позичальник зобов`язався сплатити пеню в розмірі 0,15%, штрафні санкції в сумі 250 грн. 00 коп. і 5% від ціни позову банка, а також відсотки за користування кредитом у розмірі 3,19% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості (пункти 2.3.3,4.1,7.1,7.3 кредитного договору). Вказаним договором сторони визначили щомісячний платіж [PERSON] в розмірі 568,23 грн., який повинен сплачуватись на відкритий [PERSON] рахунок. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору, сторони 22.08.2007 року уклали іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] , іпотечною вартістю 30 000 грн. 00 коп. Також, 22.08.2007 року між банком і [PERSON] було укладено договір поруки, за яким останній поручився за виконання позичальником за кредитним договором № NKKZGK04040018 зобов`язань із: повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 30 000,00 грн. у строк з 22.08.2007 року по 21.08.2017 року включно; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34% за місяць; щомісячної сплати грошових коштів у сумі 568,23 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає сплату заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією; сплати відсотків за користування кредитом при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,19% за місяць від залишку непогашеної заборгованості за кредитом; сплаті винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту; сплати пені в розмірі 0,15% (пункт 16 договору позики). Згідно заяви на видачу готівки № 01 від 23 серпня 2007 року на рахунок [PERSON] було зараховано 30 000,00 грн. 21 листопада 2012 року між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду № 1, де сторони домовилися: щодо списання нарахованої пені в розмірі 1474,90 грн.; продовження строку дії кредитного договору до 15 червня 2025 року; про збільшення [PERSON] щомісячного платежу до 974,45 грн.; сплати ним процентів за користування кредитними коштами в розмірі 21,51% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а при порушенні їх сплати - 4,10% на місяць; визначили комісію за розрахунково - касове обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Згідно умов пунктів 11 та 12 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором; порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. Також, за додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 15 серпня 2013 року, сторони кредитного договору домовилися щодо: списання нарахованої пені в розмірі 1859,18 грн.; про продовження строку дії договору до 15 червня 2025 року; про збільшення [PERSON] щомісячного платежу до 1122 грн. 82 коп.; сплати ним процентів за користування кредитними коштами в розмірі 21,51% на рік, а при порушенні їх сплати - 4,10% на місяць; визначили комісію за розрахунково - касове обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 серпня 2013 року між банком та відповідачем (за первинним позовом банку) [PERSON] було укладено договір поруки за яким остання поручилася за виконання позичальником за кредитним договором № NKKZGK04040018 та додатковою угодою № 1 від 22 серпня 2007 року за якою [PERSON] отримав кредит в розмірі 33 922,68 грн., зобов`язань із: повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 33 922,68 грн. у строк з 22.08.2007 року по 15.06.2025 року включно; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 21,51% за рік; сплати щомісячної комісії у розмірі 1859,18 грн. від суми виданого кредиту; сплати пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту (пункт 16 договору позики). Згідно умов пунктів 11 та 12 договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором; порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту. З огляду на встановлені обставини, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором. За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів цивільної та кредитної справ, [PERSON] звернувся до банку із заявою про надання кредиту від 10.08.2007 року. Призначення кредиту - придбання житлового будинку. Згідно наданих банку правовстановлюючих документів кредит береться для придбання будинку [ADDRESS] . 22 серпня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким банк зобов`язався надати позичальнику - [PERSON] кредитні кошти у розмірі 32 700,00 грн. на придбання житлового будинку. В свою чергу, [PERSON] зобов`язався повернути кредитні кошти у строк до 21 серпня 2017 року, сплачуючи банку щомісячний платіж та відсотки, а у випадку порушення зобов`язань, також винагороду, штрафи та пені. В забезпечення зобов`язань позичальника, 22 серпня 2007 року між ним та банком було також укладено договір іпотеки, предметом якого слугував придбаний [PERSON] житловий будинок. 22 серпня 2007 року банком було укладено договір поруки з [PERSON] , який поручився за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Прийняті на себе зобов`язання банк виконав, перерахувавши на рахунок [PERSON] було зараховано 30 000,00 грн. Додатковими угодами № 1 від 21 листопада 2012 року та № 2 від 13 серпня 2013 року сторони кредитного договору дійшли згоди про внесення змін до кредитного договору, а саме: продовжено строк дії кредитного договору до 15 червня 2025 року включно; надано [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 33 922 грн. 68 коп. зі сплатою за користування кредитом 21,51 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, визначено випадки нарахування штрафів та пені. Крім того, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, як поручилася за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості за кредитним договором, вбачається, що [PERSON] виконувались зобов`язання та проводилась сплата за кредитом та нарахованими банком відсотками, проте із недотриманням передбачених кредитним договором строків їх сплати, що призвело до прострочення кредиту та нарахування банком: процентів за простроченим кредитом; застосування обумовленої договором додаткової процентної ставки на прострочену заборгованість; комісії та пені. Досліджуючи виписку по рахунку [PERSON] судом встановлено, що банк отримуючи грошові кошти від позичальника за кредит та проценти, відносив їх частину в рахунок погашення комісії, що безпосередньо вплинуло на розмір залишку тіла кредиту та нарахованих на нього відсотків. Загальний розмір сплаченої [PERSON] комісії з 20.09.2007 року по 24.09.2019 рік склав 4895,87 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та знаходить своє відображення у виписці по рахунку. Заперечуючи проти наявності заборгованості, відповідач [PERSON] та його представник посилались на сплату 16 липня 2013 року всієї суми за кредитом. Натомість в підтвердження наведених обставин, відповідач [PERSON] не надав суду жодного платіжного доручення або іншого фінансового документа не зважаючи на попередження суду під час підготовчого провадження про наслідки ненадання доказів. В той же час, з виписки по рахунку [PERSON] судом встановлено, що 16 липня 2013 року ним було внесено черговий платіж за кредитним договором та додатковою угодою № 1 в розмірі 800,00 грн. Після цього платежу, вже в серпні 2013 року між ним та банком була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, де [PERSON] прийняв на себе зобов`язання з повернення кредиту на змінених умовах. Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] та його представника про погашення в липні 2013 року всієї суми кредиту. З огляду на наведене, суд вважає встановленим та доведеним, що банком було виконано умови кредитного договору та надано [PERSON] грошовий кредит, а останнім взяті на себе зобов`язання не було виконано повністю, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом. Інші обставини, на які посилаються відповідач та його представник за позовом банку судом не беруться до уваги, оскільки заперечення щодо правомірності укладання договору іпотеки та додаткової угоди № 2 не впливають на наявність заборгованості за кредитом. В той же час, суд не може повністю погодитись із заявленим банком розміром кредитної заборгованості відповідача, яка на думку банку дорівнює 186 275,32 грн. та складається із: заборгованості за кредитом у сумі 22446,84 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 36961,53 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 3416,34 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 114 342,26 грн., а також штрафних санкцій в сумі 250,00 грн. (фіксована частина) та 8858,35 грн. (процентна складова). Так, як вже зазначалося вище, судом встановлено, що за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, сторони визначили обов`язкий щомісячний платіж, який повинен був вносити відповідач [PERSON] , а також відсотки на залишок поточної та простроченої заборгованості, винагороду банку, штрафи та пеню. За умовами досягнутої згоди сторонами, банк нараховував позичальнику винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та комісію за розрахунково - касове обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Наведені умови призвели до наявності у відповідача [PERSON] заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 3416,34 грн. заявлених в позовних вимогах банку до стягнення. При цьому, частину оплати позичальником грошових коштів за кредитом та відсотками, банком було списано в рахунок погашення саме цієї комісії, що вплинуло на розмір тіла кредиту. Всього, станом на 24 вересня 2019 року позичальник сплатив 4895,87 грн. в рахунок такої комісії. З цього приводу суд зазначає наступне. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (на купівлю житла), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннямич.5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються змінив будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. Судом встановлено, що п. 7.1 кредитного договору визначає винагороду (комісію) за надання фінансового інструменту щомісяця в період оплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Окрім того, в додаткових угодах банком було встановлено комісію за розрахунково - касове обслуговування у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. З огляду на те, що позичальник по суті мав сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, вказані умова кредитного договору та додаткової угоди не відповідають вимогам справедливості та суперечать ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, визначення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 3416,34 грн., нарахованої банком в якості винагороди та послуг за розрахунково - касове обслуговування суд вважає необґрунтованим. Крім того, враховуючи ту обставину, що фактично суми в рахунок погашення такої комісії були банком списані з рахунку [PERSON] в розмірі 4895,87 грн. необґрунтовано, то відповідно заборгованість за тілом кредиту повинна бути зменшена на вказану суму та складати 17 550,97 грн. (22446,84 грн. - 4895,87 грн.). Також, суд не погоджується із одночасним нарахуванням банком пені та штрафів. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України), а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Таким чином, пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто, строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України в частині заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що є недопустимим. При цьому, тлумачення ст.ст. 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. У цьому контексті, суд вважає, що нерозумним і несправедливим буде стягнення з відповідача саме пені в розмірі 114 342,26 грн., оскільки вона за своїм розміром є значно більшою, аніж пред`явлена банком сума штрафів, разом із тілом кредиту та відсотками. При цьому, суд бере до уваги, що на виконання ухвали суду, де суд зобов`язував банк обґрунтувати нараховану пеню та надати з цього приводу її детальний розрахунок, банк повідомив про відсутність технічної можливості деталізувати порядок нарахування такої пені, у зв`язку з чим обґрунтованість розміру такої пені перед судом не доведено. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» складає 63 620,85 грн., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 17 550,97 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 36 961,53 грн., а також штрафні санкції в сумі 250,00 грн. (фіксована частина) та 8858,35 грн. (процентна складова). Що стосується позовних вимог банку в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителів за кредитним договором, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. На момент виникнення правовідносин, тобто укладення договору позики між банком та [PERSON] ч. 1 ст. 599 ЦК України було передбачено, що порука припиняється в разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Уклавши додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного договору, банк та позичальник продовжили строк дії кредитного договору, [PERSON] отримав додатковий кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 33 922 грн. 68 коп. та прийняв зобов`язання сплачувати за користування кредитом збільшену ставку 21,51 % річних, яка почала нараховуватись на суму залишку заборгованості за кредитом, а також розмір щомісячного платежу. На думку суду, вказані обставини є свідченням зміни умов кредитного договору, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності не тільки позичальника, але і його поручителя. При цьому, згоди поручителя на такі зміни матеріали кредитної справи не містять та суду надано не було. З огляду на наведене, пред`явлені вимоги банку до [PERSON] суд вважає необґрунтованими, оскільки порука була припинена моментом збільшення позичальнику зобов`язань за кредитним договором. Що стосується договору поруки від 16 серпня 2013 року, укладеного між банком та [PERSON] , то суд вважає недоведеним належним чином тих обставин, що саме [PERSON] є стороною вказаного договору. Так, суд враховує, що заперечуючи проти позовних вимог банку, відповідач [PERSON] звертала увагу суду на те, що підпис під вказаним договором їй не належить. Зокрема, вказуючи на такі обставини, відповідач [PERSON] заявляла клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи. Згідно з висновком експерта від 16 жовтня 2020 року № 287, підпис у графі «Поручитель» у договорі поруки від 16.08.2013 року виконаний імовірно, не [PERSON] , а іншою особою. З дослідницької частини висновку експерта судом встановлено, що підпис у договорі поруки від імені [PERSON] має суттєві розбіжності за транскрипцією, за загальним виглядом, загальними та окремими ознаками. Виходячи з наведеного, з огляду на приписи ст. 553 ЦК України, чинної на момент виникнення правовідносин, суд враховує, що лише за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Оскільки в судовому засіданні належним чином спростоване твердження банку про те, що [PERSON] поручилась за виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, то вимоги до неї про стягнення заборгованості є необґрунтованими. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] до банку, суд враховує, що підставою для визнання договору іпотеки недійсним позивач вказує той факт, що на момент укладання спірного договору було порушено права неповнолітніх дітей. Щодо додаткової угоди № 2 від 15 серпня 2013 року, то позивач посилається на те, що він не підписував спірну угоду. Вирішуючи спірні правовідносини щодо недійсності договору іпотеки укладеного 22 серпня 2007 року між банком та [PERSON] суд враховує наступне. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», чинної на момент виникнення правовідносин, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з ч. 4 та 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками(усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. З огляду на наведе, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини, то такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як встановлено судом з матеріалів кредитної справи, перед укладенням договору іпотеки, органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради Миколаївської області була надана довідка від 08.08.2007 року № 537 згідно якої, ніхто із неповнолітніх дітей [PERSON] права власності чи користування нерухомістю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не мають, а тому їх права та інтереси, при посвідченні договору іпотеки цієї нерухомості (житлового будинку) порушені не будуть. Фактично, судом встановлено, що діти набули право користування житлом, як члени сім`ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення цієї справи цього права не позбавлені. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. В ході судового розгляду [PERSON] не довів перед судом будь-яких обставин, які свідчать про те, що укладений ним договір іпотеки суперечив правам та інтересам його неповнолітніх дітей: звузив обсяг існуючих у них майнових прав або порушив їх охоронювані законом інтереси, зменшив або обмежив їх права та інтереси щодо жилого приміщення, порушив гарантії збереження прав дітей на житло. Відповідний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16 та постанові Верховного суду від 29.11.2019 року у справі №520/15250/15-ц. Що стосується додаткової угоди № 2 від 15 серпня 2013 року, то суд враховує висновок експерта від 16.10.2020 року № 287, яким відповісти на запитання чи належить підпис на першій сторінці та в графі «Позичальник» додаткової угоди № 2 від 15.08.2013 року [PERSON] чи іншій особі, не виявилось можливим. Посилаючись на вказаний висновок експерта, позивач [PERSON] та його представник зазначали, що експертом не було встановлено, що таку додаткову угоду підписав саме [PERSON] , а тому просили врахувати такий висновок. Натомість, суд не може погодитися із такою позицією сторони позивача. Так, з огляду на ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України). Відтак, суд оцінюючи вказаний висновок експерта не може погодитись із тим, що ним встановлений факт не підписання спірної додаткової угоди [PERSON] , оскільки із дослідницької частини висновку, а також самого висновку експертизи вбачається саме неможливість визначитись із відповіддю на питання, чи підписував таку угоду Рибак С.В. чи ні. За наведених обставин, суд вважає, що позивачем [PERSON] та його представником не доведено належним чином факту не підписання [PERSON] спірної додаткової угоди. Також суд не може погодитись із твердженням представника позивача про ту обставину, що постановою Верховного суду було встановлено обставини, які мають значення до предмету даного спору, оскільки з самого рішення касаційного суду вбачається лише позиція, яка стосується можливості звернення стягнення на предмет іпотеки банком. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк». Вирішуючи спірні правовідносини сторін у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а з [PERSON] слід стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 63 620,85 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 17 550,97 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 36 961,53 грн., а також штрафних санкцій в сумі 250,00 грн. (фіксованої частини) та 8858,35 грн. (процентної складової). В задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Судові витрати вирішити пропорційно до задоволених вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо строків позовної давності. В ході судового розгляду справи, заперечуючи проти позовних вимог сторони надали суду заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Так, представник банку у запереченнях проти позовної заяви [PERSON] наголосив на тому, що спірні договори було укладено у 2007 та 2013 роках, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог саме через порушення строків позовної давності. Натомість, суд звертає увагу, на той факт, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Як вбачається з правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, оскільки суд за результатами судового розгляду дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», то строки позовної давності не підлягають застосуванню. Крім того, в ході судового розгляду справи по суті, представником [PERSON] - адвокатом Ляшенком М.Д. було заявлено усне клопотання про застосування строків давності до позовних вимог банку. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України викладеної в постанові від 16.08.2017 року у справі № 6-2667цс16, в порядку, передбаченому ст. 267 ЦК України, сторона може усно заявляти про застосування строків давності. Таким чином, вирішуючи подану заяву, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 цього Кодексу). Оскільки укладений сторонами кредитний договір встановлює обов`язок [PERSON] повернути кредит частинами та передбачає самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право банку вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Таким чином, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за кредитним договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку [PERSON] , останній фактично виконував умови кредитного договору, але з простроченням платежів. Фактично, з моменту укладення кредитного договору та додаткових угод до нього, [PERSON] сплачував нараховане банком тіло кредиту та відсотки, а також кредитну заборгованість. З огляду на наведене, не можна вважати, що заборгованість [PERSON] виникла у 2007 році та на момент судового розгляду справи існує більше 13 років. Натомість, укладеною додатковою угодою № 1 від 21 листопада 2012 року було узгоджено термін позовної давності по вимогах банку щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів тривалістю 50 років. У відповідності до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ч.1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, враховуючи ту обставину, що сторони добровільно визначились із збільшенням позовної давності, про що уклали відповідну додаткову угоду та яку підписали, то суд приходить до висновку, що застосування загального строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» згідно розміру задоволених вимог також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати. Згідно з платіжним дорученням № BOJ65B2LB2 від 25.11.2019 року АТ КБ «Приватбанк» було сплачено судовий збір в розмірі 2794,13 грн. Частина задоволених позовних вимог складає 34,15% від заявлених вимог АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим з [PERSON] на користь банку підлягають стягненню судові витрати в розмірі 954,20 грн. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: partial