Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 28 липня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір №000835 фінансового лізингу. За умовами якого, [PERSON] зобовязався придбати предмет лізингу, а саме: транспортний засіб марки «MG 6», комплектації «Delux», в порядку та на умовах договору та інших погоджень між сторонами, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязався передати придбаний транспортний засіб [PERSON] На виконання умов договору [PERSON] перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 41400 гривень. Після сплати вказаної грошової суми позивачу запропонували підписати договір лізингу, в якому вартість автомобіля становила не 207000 гривень, як було встановлено за попередньою домовленістю, а вдвічі більше. На що [PERSON] пояснили, що вказана ціна була акційною і йому необхідно написати заяву на зміну предмета лізингу. Після чого позивачу зателефонував представник ТОВ «Євролізинг Україна» та повідомив, що по акційній ціні автомобіля немає, а є по ціні, вказаній в договорі, на яку позивач зовсім не розраховував. У разі не згоди з вказаною ціною [PERSON] було рекомендовано розірвати договір. При цьому, позивач зазначає, що йому не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. [PERSON] вважав, що даний платіж у розмірі 41400 гривень є частковою оплатою вартості транспортного засобу. В договорі дана умова була передбачена, але у позивача не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представником відповідача не було надано достовірної інформації та завірено, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала до швидшого підписання договору, мотивуючи це тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Незважаючи на це, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий позивачу. ТОВ «Євролізинг Україна» відмовилось передати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу. Таким чином, під час попередніх переговорів ТОВ «Євролізинг Україна» [PERSON] введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Таким чином після підписання і вивчення змісту договору [PERSON] стало зрозуміло, що сплачені ним кошти повернуті не будуть, та можливості розірвати договор не має, оскільки умови договору не передбачають можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати коштів. Пунктом 12.1 вказаного договору відповідач передбачив можливість не повертати грошові кошти, сплачені споживачем за його послуги у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Тому [PERSON] просив суд визнати недійним п.12.1 договору фінансового лізингу від 28 липня 2015 року, укладеного між ним та ТОВ «Євролізинг Україна», розірвати вказаний договір фінансового лізингу, стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» сплачені кошти у розмірі 41400 гривень, а також стягнути 5000 гривень моральної шкоди. Сторони у судове засідання не зявились. Позивач надав до суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та просить суд його задовольнити у повному обсязі, а також слухати справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «Євролізинг Україна», а також письмові заперечення проти позову, яким просив відмовити у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю, а також вказав на те, що [PERSON] добровільно підписав договір фінансового лізингу, а, отже, погодився з його умовами, в тому числі і з пунктом 12.1. Сплачені позивачем кошти у розмірі 41400 гривень є адміністративним платежем, а тому поверненню не підлягають. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 липня 2015 року [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» уклали договір №000835 фінансового лізингу. За умовами якого, [PERSON] зобовязався придбати предмет лізингу, а саме: транспортний засіб марки «MG 6», комплектації «Delux», в порядку та на умовах договору та інших погоджень між сторонами, а ТОВ «Євролізинг Україна» зобовязався передати придбаний транспортний засіб [PERSON] (а.с.14-21). На виконання п.9.1. [PERSON] перерахував ТОВ «Євролізинг Україна» грошові кошти у розмірі 41400 гривень, що підтверджується квитанцією від 28 липня 2015 року (а.с.24,25). Крім цього, відповідно до документа на бланку ТОВ «Євролізинг України», підписаного позивачем, останній просить на підставі п. 9.6. договору №000835 фінансового лізингу від 28 липня 2015 року, передати йому транспортний засіб «1,8 Мкпп комплектція DeLuxe. Акційна ціна 2014 р. 207000 грн.». (а.с.22). Проте, за вказаними у договорі умовами ТОВ «Євролізинг Україна» не забезпечив передачу транспортного засобу [PERSON], а в односторонньому порядку змінив умови договору. Зокрема, замість передачі автомобіля вартістю 207000 гривень, запропонував автомобіль вартістю 414000 гривень та виключно після сплати 50% його вартості. У відповідності до ст.1 та ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. В свою чергу, п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачі» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція висловлена Пленумом Верховного Суду України у судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 р.р. від 01 лютого 2013 року, так визначено, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів». Фінансові послуги можна поділити на банківський сектор і небанківський (кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії та ін.). Відповідно до п.12 договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Аналізуючи вказаний пункт договору фінансового лізингу вбачається, що, по суті, ним встановлюється одностороння відповідальність лізингоодержувача. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.Несправедливими є, крім іншого, умови договору про: 1) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; 2) визначення товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Тобто, враховуючи вищевказані положення, а також розяснення Пленуму Верховного Суду України у судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 р.р. від 01 лютого 2013 року, встановлено, що прикладами несправедливих умов угод у фінансовій сфері є: безповоротне зобов'язання споживача виконувати умови договору, з якими він не мав можливості ознайомитися до укладення договору; надання можливості продавцю чи постачальнику без вагомої причини змінювати в односторонньому порядку будь-які характеристики продукту чи послуги, які мають надаватися. При цьому, за змістом ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно ч.3 ст.509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Тобто, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та не порушення прав інших осіб. Встановлені в судовому засіданні обставини, дають підстави зробити висновок, що пункт 12.1 договору фінансового лізингу №000835 від 28 липня 2015 року має ознаки несправедливості, оскільки порушує принцип добросовісності та встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, із одностороннім застосуванням за це істотних штрафних санкцій, які в сукупності складають 40% внесених коштів. Зазначений пункт договору, також, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, оскільки встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору ним договору, передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму авансового внеску за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Виконання [PERSON] умов пункту 12.1 договору фінансового лізингу завдало йому значної шкоди у розмірі 41400 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в цій частині та необхідність визнання недійсним пункту 12.1 договору фінансового лізингу №000835 від 28 липня 2015 року. Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача грошових коштів у розмірі 41400 гривень, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобовязаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобовязаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, вказаним нормами передбачено право споживача на відмову від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у випадку можливого істотного зростання ціни послуг або інших обставин, які явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача. В даному випадку, саме у звязку з збільшення вартості транспортного засобу з 207000 гривень до 414000 гривень і строків передачі предмета лізингу відповідач ставить позивача в залежність прийняття ним рішення щодо розірвання договору фінансового лізингу. Таким чином, в порушення ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», ТОВ «Євролізинг Україна» не повідомив позивача про збільшення вартості предмета лізингу, як і не виконав умову про поставку транспортного засобу за ціною 207000 гривень. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку що договір №000835 фінансового лізингу від 28 липня 2015 року розірвано сторонами на підставі ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», що не передбачає будь-яких фінансових санкцій для споживача. Зважаючи на те, що п.12.1. договору №00835 фінансового лізингу від 28 липня 2015 року визнаний судом недійсним, до позивача як лізінгоодержувача не можуть бути застосовані будь-які фінансові чи штрафні санкції. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням лізингу. Тоді як спірним договором фінансового лізингу передбачено, що адміністративний платіж - це платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Тому, вказаний адміністративний платіж за своєю суттю не може вважатися комісією за виконання договору або покривати витрати лізингодавця, що повязані із виконанням договору, оскільки він сплачується за дії, що передують договору. У відповідності до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з розяснення п.2 та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам. Згідно з ч.1 та ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що у зв'язку з бездіяльністю відповідача, що полягає у неналежному виконанні умов договору, позивач почуває себе ошуканим. Після того, як позивачу стало зрозуміло, що його ошукали, він не може вести звичний спосіб життя, змушений звертатись до суду за захистом своїх прав. Тому, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування [PERSON] спричиненої йому моральної шкоди. В той же час з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень, є належним в даному випадку. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України у разі, якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, не сплатила судові витрати, вони присуджуються судом з відповідача в дохід держави. При предявленні позову до суду [PERSON] не сплатив судовий збір, оскільки він звільнений від його сплати. Тому з ТОВ «Євролізинг Україна» належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 657 гривень 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved