Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В серпні 2015р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просила суд, з подальшими збільшеннями позовних вимог (а.с. 167-168): стягнути з відповідача на її користь 44130,0 грн. - заборгованість по додатковій заробітній платі; 390318,08 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05 лютого 2015р. по 25 квітня 2017р. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 06 червня 2011р. вона працювала у відповідача, а з 17 березня 2014р. по 04 лютого 2015р. обіймала посаду начальника управління бюджетування та планування у відповідача. Умовами трудового договору від 01 жовтня 2014р., укладеного між сторонами було передбачено нарахування та виплата 21 листопада 2014р. додаткової заробітної плати в розмірі 44130,0 грн., однак, після її звільнення вказана додаткова заробітна плата у розмірі 44130,0 грн. їй виплачена не була. В добровільному порядку провести виплату додаткової заробітної плати відповідач відмовляється, а тому вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог, просила суд позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивачки [PERSON] є незаконні та необґрунтовані, виходячи з наступного. Позивачка на момент укладення трудового договору від 01 жовтня 2014р. вже працювала у відповідача на посаді начальника управління бюджетування та планування та отримувала заробітну плату у розмірі 14710,0 грн., яка встановлена згідно окладу та штатного розпису, а не згідно із вищезазначеним трудовим договором (01 жовтня 2014р.). Нарахування по спірному договору [PERSON] не проводились. Крім того, на думку представника відповідача, трудовий договір від 01 жовтня 2014р. є нікчемним, відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, наказом № 584-п від 25 травня 2011р. позивачку [PERSON] з 06 червня 2011р. прийнято на посаду головного економіста Управління фінансового аналізу та бюджетування Фінансового департаменту ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з випробувальним строком 3 місяці, з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 80). Наказом № 128-п від 16 лютого 2012р. [PERSON] переведено на посаду головного економіста Управління бюджетування та планування Фінансового департаменту, з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 82). Наказом № 45-а від 01 лютого 2013р. [PERSON] переведено на посаду менеджера Управління бюджетування та планування Фінансового департаменту, з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 84). Наказом № 104/1-п від 17 березня 2014р. [PERSON] переведено на посаду начальника Управління бюджетування та планування з робочим місцем у м. Києві та посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 86). 01 жовтня 2014р. між сторонами було укладено трудовий договір (надалі по тексту - трудовий договір), п.п.1.1 якого передбачено, працівник ([PERSON].) приймається на роботу до роботодавця (ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») на посаду начальника Управління бюджетування та планування для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією. Пунктом 2.1. трудового договору передбачено, що роботодавець, крім того, зобов'язався своєчасно виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, що передбачені законодавством, Колективним договором, цим договором і є необхідними для виконання роботи працівником. Згідно п. 4.2. вищезазначеного договору, працівнику повинно бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014р. додаткова заробітна плата в розмірі 44130,0 грн. (а.с. 9-11). Наказом № 32-п від 03 лютого 2015р. [PERSON], начальника Управління бюджетування та планування, звільнено з посади з 04 лютого 2015р. у зв'язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України. Із довідки про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) від 04 лютого 2015р. № 20/1/1-1626 вбачається, що в період часу з серпня 2014р. по січень 2015р. [PERSON] була нарахована та виплачена лише заробітна плата на загальну суму 88555,82 грн. (а.с. 20). Виплата додаткової заробітної плати, що передбачена п. 4.2. трудового договору у розмірі 44130,0 грн. проведена не була, чого не заперечувала в судовому засіданні представник відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України « Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (ч.1 ст. 2 цього Закону). Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій ( ч.2 ст.2 цього Закону). Організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів (ч.1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці»). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведено не проведення з нею, після її звільнення повного розрахунку з боку відповідача щодо виплати, передбаченої п. 4.2. трудового договору додаткової заробітної плати, а тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь додаткової заробітної плати у розмірі 44130,0 грн., без утримання відповідних податків й інших обов'язкових платежів, підлягають задоволенню. Доводи сторони відповідача, що зазначений трудовий договір є недійсним судом оцінюються критично, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 вересня 2016р. по цивільній справі № 405/7695/15-ц, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. до [PERSON] про визнання недійсним трудового договору від 01 жовтня 2014р., укладеного між сторонами - залишено без задоволення. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справі № 6-54цс11 від 12 січня 2012р., № 6-113цс16 від 27 квітня 2016р., № 6-259цс17 від 13 березня 2017р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, як зі звільненим працівником з 05 лютого 2015р. по 25 квітня 2017р. на загальну суму 390318,08 грн. (як зазначено в останній заяві позивачки про збільшення позовних вимог від 12 квітня 2017р., а.с.167-168). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України, керівних роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13, правових позицій викладених в постановах Верховного Суду України в вищезазначених справах, суд приходить до висновку, що при визначенні [PERSON] розміру середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні необхідно застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не враховувати в час затримки період часу з 09 березня 2016р. по 09 грудня 2016р. - період часу коли Шевченківським районним судом м. Києва було зупинено провадження по справі. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні за період часу з 05 лютого 2015р. (перший день після звільнення) по 09 березня 2016р. (ухвала Шевченківського районного суду м. Києва про зупинення провадження у справі) та з 09 грудня 2016р. (ухвала Шевченківського районного суду м. Києва про відновлення провадження у справі) по 25 квітня 2014р. (як зазначено у позовній заяві, а.с.167-168) у розмірі 242447,06 грн. (заробітна плата [PERSON] за грудень 2014р. - 14699, 03 грн. ( 23 робочих днів ) + січень 2015 року - 14 340, 79 грн. (20 робочих дні ) = 29039, 82 грн.: 43 робочих дні = 675, 34 грн. (заробітна плата за один робочий день) х 359 днів ( час вимушеного прогулу за період без врахування часу зупинення провадження у справі) = 242447,06), без утримання відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2865,77 грн.

Outcome: partial