Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила стягнути на її користь грошову компенсацію ? частини вартості належного їм на праві спільної сумісної власності автомобілю «Ford Focus» у розмірі 129071 грн.. У заяві позивач вказала, що з 17.08.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбові з [PERSON] За час спільного проживання у шлюбі, у вересні 2013 року, ними було придбано транспортний засіб «Ford Focus», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (далі - Автомобіль), право власності на який було зареєстровано за відповідачем. У березні 2017 року автомобіль було продано [PERSON] без її відому та письмової згоди. Добровільно компенсувати її частку у вартості майна відповідач відмовляється, що і послужило її звернення до суду з даним позовом. Послалась на положення ст..ст.60,65 СК України, ст..372 ЦК України, просила позовні вимоги задовольнити, стягнувши з [PERSON], ? частину вартості спірного автомобілю, виходячи з Оцінки спеціаліста від 03.08.2017 року. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, підтвердили фактичні обставини, викладені у заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, не оспорюючи факту продажу [PERSON] автомобілю «Ford Focus», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у березні 2017 року, наполягав на тому, що вказаний автомобіль був особистим майном відповідача, оскільки був придбаний за грошові кошти отримані [PERSON] в борг, згідно розписки від 20.08.2013 року. А отже відповідач не потребував письмової згоди дружини на його продаж. Крім того, не погоджуючись з вартістю автомобілю, надав суду Висновок спеціаліста від 16.09.2017 року, згідно якого ринкова вартість спірного автомобілю на теперішній час становить 109,044 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 17.08.2010 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФП №065830, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 17 серпня 2010 року. Під час шлюбу сторони придбали автомобіль «Ford Focus», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], право власності на який було зареєстровано за [PERSON] Вказаний автомобіль використовувався подружжям (як позивачем так і відповідачем) в інтересах сім'ї. Вказана обставина не оспорюється. Відповідно до положень ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.61 СК України субєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що 09.03.2017 року, за Договором купівлі-продажу №487/2017/362799, [PERSON], продав спірний автомобіль [PERSON] за 227806,31 грн. Як відповідач у письмових запереченнях, так і його представник у судовому засіданні, факт одноособового розпорядження [PERSON] спільним майном подружжя не спростовували. Факт отримання відповідачем коштів від продажу автомобілю та залишання собі сторонами не оспрювався. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі за № 6-54цс17, Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи даний спір у частині поділу спільного майна подружжя, суд виходить із того, що із відчуженням за договором купівлі-продажу 4841/2017/362799 від 09.03.2017 року новому власнику в березні 2017 року спірного Автомобілю, який був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач набув у володіння 227806,31 гривень, які були сплачені йому за вказаний Автомобіль, а відктак, із моменту переходу права власності на спірний Автомобіль до наступного власника, який є добросовісним набувачем, об'єктом спільної сумісної власності подружжя стали грошові кошти, які отримав відповідач за вказаним договором. Враховуючи викладе у порядку поділу спільного майна подружжя, у даному разі позивачу підлягає виділенню у особисту власність 1/2 частина від грошових коштів, отриманих відповідачем за Договором купівлі-продажу 4841/2017/362799 від 09.03.2017 року, в сумі 113903 (сто тринадцять тисяч девятсот три ) гривні 15 коп., яка підлягає стягненню з відповідача. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що автомобіль було придбано ним за особисті кошти отримані за договором позики, а отже є його особистим майном, виходячи з наступного. Як слідує з вищезазначених правових норм, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Однак, надана відповідачем боргова розписка, не відповідає вимогам вищезазначених процесуальних норм права та достовірно не підтверджує факту придбання [PERSON] спірного автомобілю саме за ці кошти в особисту власність. Крім того, відмітка у технічному паспорті, щодо права керування позивачки, свідчить про факт користування автомобілем обома з подружжя, тобто перебування його у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до положень ст..88 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1139,03 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог (113\~903,15 грн./129 071 грн. х 1290,72 грн.).

Outcome: partial