Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання недійсними державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом в якому вказувала, що [PERSON] (мати позивачки) та [PERSON] набули у власність житловий будинок №79 по вул. Євгенії Бош в м. Вознесенську Миколаївської області, а саме [PERSON] - 9/20 часток будинку, [PERSON] - 11/20 часток цього майна. Також згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 вересня 1993 року за №237 [PERSON] було передано в приватну власність для обслуговування вищевказаного будинку земельну ділянку, площею 0,0545 га. На підставі рішення 19 жовтня 1993 року їй, як власнику, було видано державний акт, реєстр. №1698. 06 листопада 2004 року [PERSON] померла. Позивачка, як спадкоємець за заповітом, належним чином прийнявши спадщину, оформила її, а саме отримала свідоцтва на 9/20 часток житлового будинку №79 по вул. Євгенії Бош в м. Вознесенську Миколаївської області та на земельну ділянку, площею 545 кв.м., розташовану за цією ж адресою, призначену для обслуговування будинку. Проте позивачка позбавлена можливості зареєструвати право власності на земельну ділянку, оскільки ділянка була передана у власність спадкодавця з грубим порушенням вимог закону та прав іншої особи, а саме передана у власність лише одного зі співвласників будинку, для обслуговування якого вона передавалася, тобто з порушенням прав іншого співвласника [PERSON] Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а відповідно й до свідоцтва про право на спадщину, а тому позивачка просила про визнання вказаних правовстановлюючих документів недійсними в судовому порядку. В подальшому позивачка надала суду уточнення до позову в якому просила з цих же підстав частково скасувати, як незаконне, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 вересня 1993 року за №237 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки. Ухвалою суду від 28 серпня 2015 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Першу Вознесенську державну нотаріальну контору. Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не зявився, проте направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи без самостійних вимог Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, проте направила на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу без участі вказаних осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що [PERSON] (мати позивачки) та [PERSON] набули у власність житловий будинок №79 по вул. Євгенії Бош в м. Вознесенську Миколаївської області, а саме [PERSON] - 9/20 часток будинку, [PERSON] - 11/20 часток цього майна. Також згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 вересня 1993 року за №237 [PERSON] було передано в приватну власність для обслуговування вищевказаного будинку земельну ділянку, площею 0,0545 га. На підставі рішення 19 жовтня 1993 року їй, як власнику, було видано державний акт, реєстр. №1698. 06 листопада 2004 року [PERSON] померла. Позивачка, як спадкоємець за заповітом, належним чином прийнявши спадщину, оформила її, а саме отримала свідоцтва на 9/20 часток житлового будинку №79 по вул. Євгенії Бош в м. Вознесенську Миколаївської області та на земельну ділянку, площею 545 кв.м., розташовану за цією ж адресою, призначену для обслуговування будинку. Також встановлено, що земельна ділянка була надана спадкодавцю з порушенням вимог закону, а саме передана у власність лише одного зі співвласників будинку, для обслуговування якого вона надавалася, тобто з порушенням передбаченого ст.ст. 6, 17, 42, 67 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі ділянки) права іншого співвласника будинку [PERSON] Як слідує з позову, в зв'язку з цим позивачка позбавлена можливості зареєструвати право власності на набуту в порядку спадкування земельну ділянку. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України Про місцеве самоврядування в Україні вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного часткового скасування органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення в зв'язку зі смертю [PERSON], якій надана спірна ділянка. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON] земельної ділянки. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю. За встановлених обставин, враховуючи положення ст. 1301 ЦК України та розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 27 постанови №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування, суд прийшов до висновку про те, що підлягає визнанню недійсним й оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Outcome: approved