Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, зняття заборони на відчуження майна, повернення сторін в первісний стан. В подальшому надала суду уточнений позов про розірвання договору довічного утримання, зняття заборони на відчуження майна та скасування права власності в якому вказувала, що 04 серпня 2004 року між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до умов договору [PERSON] передала [PERSON] у власність належну їй трикімнатну квартиру №11 в житловому будинку №46 по вул. Шевченка в м. Вознесенську. Зі свого боку [PERSON] зобов'язався довічно утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та ліками, зберегти в її безкоштовному довічному користуванні всю квартиру, а також надати в особисте користування для проживання житлову кімнату площею 7,8 кв.м., зазначену в плані квартири за №5. На випадок смерті відчужувача набувач зобовязався за свій рахунок влаштувати обряд поховання. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліків) визначена сторонами в договорі в 90 грн. на місяць з подальшою індексацією. Договір довічного утримання в день його укладення було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1753. В звязку з укладенням договору також було накладено заборону на відчуження зазначеного в ньому майна до припинення або розірвання договору. 12 січня 2016 року [PERSON] помер. [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, після смерті останнього прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою. В звязку з вступом у спадкові права до відповідачки перейшли й обовязки набувача за договором довічного утримання. Проте остання зобовязання щодо забезпечення позивачки харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та ліками протягом тривалого часу не виконує, від розірвання договору довічного утримання в добровільному порядку, повернення квартири відчужувачу відмовляється, водночас не влаштовує позивачку в якості особи, що повинна її довічно утримувати. Тому [PERSON] просила розірвати договір довічного утримання від 04 серпня 2004 року, скасувати право власності [PERSON] на квартиру №11 в житловому будинку №46 по вул. Шевченка в м. Вознесенську, а також зняти заборону на відчуження цього майна. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. При цьому пояснили, що [PERSON] дійсно прийняла спадщину після смерті батька - [PERSON] В той же час свої спадкові права не оформила, не набула право власності на спадкове майно, а тому на час розгляду справи не набула жодних обовязків за договором довічного утримання. Разом з тим про наявність спірного договору дізналася лише після предявлення позивачкою позову. В звязку з цим вважали вимоги [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків його розірвання безпідставними та передчасними. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], відповідачки [PERSON], її представника [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 04 серпня 2004 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до умов договору [PERSON] передала [PERSON] у власність належну їй трикімнатну квартиру №11 в житловому будинку №46 по вул. Шевченка в м. Вознесенську. Зі свого боку [PERSON] зобов'язався довічно утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та ліками, зберегти в її безкоштовному довічному користуванні всю квартиру, а також надати в особисте користування для проживання житлову кімнату площею 7,8 кв.м., зазначену в плані квартири за №5. На випадок смерті відчужувача набувач зобовязався за свій рахунок влаштувати обряд поховання. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліків) визначена сторонами в договорі в 90 грн. на місяць з подальшою індексацією. Договір довічного утримання в день його укладення було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1753. В звязку з укладенням договору також було накладено заборону на відчуження зазначеного в ньому майна до припинення або розірвання договору. 12 січня 2016 року [PERSON] помер. Сторони, як спадкоємці першої черги за законом, після смерті останнього прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідними заявами, проте спадщину не оформили (не отримали відповідні свідоцтва). Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, їх представників, суд виходить з наступного. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до\~статті 334\~цього Кодексу (ст. 748 ЦК України). У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст..ст. 749-751 ЦК України). Згідно положень ст.757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв діллового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Таким чином у разі смерті набувача та наявності в нього спадкоємців за заповітом або законом договір довічного утримання не припиняється, а продовжує свою дію за умови прийняття спадкоємцями спадщини в складі якої є майно, що було передане відчужувачем. В цьому разі відбувається заміна набувача його правонаступником. До нового набувача (спадкоємця, який прийняв спадщину) переходять усі права та обовязки за договором довічного утримання в обсязі, що належали попередньому набувачу, на нього поширюються передбачені ч. 1 ст. 755 ЦК України наслідки невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків. Посилання однієї зі сторін на те, що відповідачка [PERSON] не набула жодних обовязків за договором довічного утримання, оскільки не зареєструвала право власності на спадкове майно, не можуть бути прийняті судом до уваги в звязку з наступним. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто законодавець обумовлює належність спадщини спадкоємцю часом її відкриття незалежно від подальшого оформлення (отримання свідоцтва про право на спадщину та (в передбачених законом випадках) реєстрації права власності на спадкове майно). Обов'язковою та єдиною умовою для визначення спадщини спадкоємцеві є її прийняття останнім. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Проте спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). \~Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 ЦК України). Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Водночас в своєму листі від 16 травня 2013\~року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297\~ЦК\~встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Таким чином необхідно розрізняти два різних поняття: ?«право (власності) на спадщину», яке виникає у спадкоємця з моменту відкриття та прийняття спадщини, при цьому передбачає право володіння, користування спадковим майном, проте обмежує спадкоємця у праві розпорядження ним; ?«право власності на спадкове майно», яке виникає з моменту належного оформлення спадщини та надає спадкоємцю усі права власника цього майна. Конструкція ст. 757 ЦК України вказує на перехід обов'язків за договором довічного утримання (догляду) до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Однак слід врахувати, що за договором довічного утримання відчужувач, передаючи власне майно набувачеві, очікує від останнього безперервного забезпечення утриманням та (або) доглядом довічно. В той же час законом не встановлено обмежувального максимального строку на отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину в складі якої є нерухоме майно. Закон також не встановлює для спадкоємця жодної відповідальності за неотримання свідоцтва про право на спадщину. Вказані неузгодженості можуть призвести до цілком «законного» ухилення спадкоємця від виконання умов договору довічного утримання, не втрачаючи при цьому права на майно, передане відчужувачем і успадковане ним. Тому, на думку суду, в такому випадку слід виходити не лише зі спеціальних вимог законодавства, а й з передбачених п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засад цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності. З матеріалів справи (а.с. 7, 66) вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася 12 січня 2016 року, прийнята відповідачкою 14 квітня 2016 року, строк на подачу спадкоємцями заяв про прийняття спадщини закінчився 12 липня 2016 року, з цього ж часу розпочався строк на отримання спадкоємцями свідоцтв про право на спадщину. Проте, як визнавалося самою відповідачкою [PERSON] та підтверджується матеріалами справи, остання станом на час закінчення провадження в справі (понад 10 місяців з моменту відкриття спадщини та понад 4 місяці з моменту виникнення права на отримання свідоцтва про право на спадщину) обов'язки за договором довічного утримання не виконувала та спадщину не оформила, хоча й претендує на спадкове майно. Твердження сторони відповідача про відсутність у [PERSON] інформації про укладення між позивачкою та [PERSON] договору довічного утримання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки: ?вказані доводи не підтверджені жодними доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України; ?відповідачка не виконувала обов'язки за договором й під час здійснення провадження по справі (тобто достовірно знаючи про договір), що особисто підтвердила в судовому засіданні; ?згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. За встановлених обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, скасування права власності є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття арешту з майна, то суд не вбачає підстав для їх задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно п.п. 5.1 п. 5 глави 15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністра юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору. Тобто законом у разі розірвання договору довічного утримання передбачено зняття заборони в нотаріальному порядку, а тому відсутні підстави для судового втручання у ці правовідносини. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню 1 102,40 грн. судового збору.

Outcome: approved