Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

В провадженні Ананьївського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Згідно позовної заяви, з урахуванням уточнень, викладених в уточненій позовній заяві, яка надійшла до суду 3 грудня 2019 року (Том справи №1 а.239-242), відповідач у справі є батьком доньки позивачки - [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19 січня 2017 року з [PERSON] на утримання [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1200 грн. щомісячно до закінчення нею навчання в Одеському національному економічному університеті до 30 червня 2018 року без урахування часу на канікули з подальшою індексацією відповідно до закону. Одночасно стягнуто на користь позивачки Ѕ частину понесених нею витрат, пов`язаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, а саме, плати за надання освітніх послуг в розмірі 13497 грн. 50 коп., Ѕ частину вартості проживання доньки в гуртожитку в розмірі 3380 грн., Ѕ частину витрат на придбання одягу для доньки 4755 грн. 50 коп., частину витрат на придбання ноутбуку в розмірі 2761 грн. 50 коп., частину витрат на придбання мобільного телефону в розмірі 1977 грн., витрати на правову допомогу 1600 грн., а всього стягнуто 27971 грн. 50 коп. В позовній заяві зазначено, що зазначене рішення суду в примусовому порядку виконане відповідачем в повному обсязі. Проте, як зазначає позивачка, з 1 жовтня 2018 року донька навчається в Економічному університеті на факультеті фінансів і права у м.Краків Республіка Польща, планова дата закінчення навчання 01 жовтня 2021 року. 1 жовтня 2018 року між Економічним університетом в м.Кракові та [PERSON] укладено договір про умови оплати за освітні послуги під час стаціонарного навчання, а також за послуги, пов`язані із перебігом навчання у Економічному університеті у м.Краків. Позивачка зазначає, що оскільки питання щодо навчання [PERSON] в Польщі вирішувалось ними заздалегідь, ще 4 грудня 2017 року на підставі договору про надання послуг з навчання польської мови донька закінчила курси з польської мови, про що свідчить акт №8 прийому-передачі виконаних робіт. За надання зазначених послуг за договором позивачкою сплачено виконавцю згідно квитанції від 01 грудня 2017 року 2600 грн., сума комісії 26 грн., всього 2626 грн. 15 листопада 2017 року між донькою та ТОВ «Мовна Школа Грін Форест» укладено договір №2 про надання інформаційно-консультаційних послуг, пов`язаних з підвищенням рівня володіння англійською мовою. Згідно з товарним чеком №2 від 15 листопада 2017 року за зазначені послуги сплачено 3030 грн. Потреба у володінні англійською мовою пов`язана з її використанням у процесі навчання за кордоном. Крім того, в позовній заяві зазначено, що 19 квітня 2018 року між ФОП « [PERSON] », як співвласником Програми «ОсвітаПоль» та [PERSON] укладено договір №131-18/0 про надання послуг - ВНЗ, повнолітні, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов`язання за плату надавати комплекс послуг щодо вступу до навчального закладу Республіки Польща. З урахуванням умов п.п.5.2.1, 5.2.2 зазначеного договору позивачкою сплачено виконавцю 20 квітня 2018 року 11340 грн. (еквівалент 350 євро на день оплати), 31 липня 2018 року - 10744 грн. (еквівалент 340 євро на день оплати), всього 22084 грн. Також, позивачка зазначає, що з метою представництва інтересів [PERSON] в навчальному закладі м.Краків донькою згідно із довіреністю, посвідченою нотаріально 06 червня 2018 року, були надані відповідні повноваження мешканцям м.Варшава, при цьому за нотаріальні послуги нею сплачено 489 грн. 54 коп. За іспит з польської мови, який проходив в м.Києві, [PERSON] 11 травня 2018 року сплачено 500 грн., комісія - 10 грн., всього 510 грн. [PERSON] до м.Києва 19 червня 2018 року з метою здачі іспиту оплачено за проїзним документом на автобус № [NUMBER] у розмірі 246 грн. 40 коп., 20 червня 2018 року поїздка у зворотному напрямку коштувала 258 грн. 55 коп., що підтверджується ваучером №4278445. Крім того, в позовній заяві зазначено, що 25 липня 2018 року позивачкою в інтересах [PERSON] на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховано 200 євро в якості вступного внеску за навчання. 31 липня 2018 року позивачкою в інтересах [PERSON] на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховані 1100 євро за навчання у першому семестрі. Перерахування коштів відбувалося через ПАТ КБ «Приватбанк». Позивачка зазначає, що за послуги з подання та обробки документів з метою оформлення візи для виїзду за кордон сплачено 500 грн., про що свідчить акт прийому-передачі виконаних робіт від 20 серпня 2018 року та відповідні платіжні документи. 24 вересня 2018 року донька виїхала до м.Києва, за що сплачено згідно проїзного документа на автобус №5344802 313 грн. 60 коп., з метою подальшого прямування до м.Кракова. Також, в позовній заяві зазначено, що під час підготовки документів до суду було здійснено переклад офіційної довідки про проживання доньки на час навчання в Студентському домі Економічного університету м.Кракова за період 2018/2019 років з польської мови на українську, за що 15 жовтня 2018 року сплачено 360 злотих. Зазначена довідка свідчить про те, що оплата за місяць проживання складає 400 злотих. [PERSON] сплачено за жовтень, листопад, грудень місяці 2018 року 1200 злотих. Вступний внесок за проживання [PERSON] в Студентському домі сплачено позивачкою 27 серпня 2018 року в сумі 500 злотих. Під час оформлення візи 27 червня 2018 року [PERSON] сплачено страховий платіж у розмірі 1391 грн. 25 жовтня 2018 року та 26 жовтня 2018 року [PERSON] в якості обов`язкового учбового матеріалу придбано підручник та зошит з німецької мови, за що сплачено в цілому 110,10 злотих. Позивачка вказує, що наведені нею витрати - це лише незначна її частина, що пов`язана з навчанням доньки, фактично витрати складають значно більшу суму з урахуванням щоденних потреб в продуктах харчування, засобів гігієни, потреб в одязі, взутті, в користуванні транспортом та в іншому, без чого людина не може існувати, у зв`язку з чим позивачка вважає, що відповідач, як батько, має приймати участь у утриманні [PERSON] на час здобуття нею освіти шляхом сплати аліментів в розмірі 15000 грн. щомісячно, крім того, сплатити 1/2 частину витрат, пов`язаних з навчанням доньки, що позивачкою вже понесені на час пред`явлення позову. Водночас, як зазначено в уточненій позовній заяві, з урахуванням ухилення відповідача від утримання доньки, зміни вимог навчального закладу щодо матеріального забезпечення студентів під час перебування на території Польщі донька після закінчення 1 курсу не змогла продовжувати навчання, тому позовні вимоги позивачкою було зменшено, оскільки аліменти підлягають сплаті, до 30 вересня 2019 року. Позивачка зазначає, що на її думку, [PERSON] є працездатним, та працює в якості моряка за відповідними контрактами із судновласниками, що надає йому можливість підтримувати [PERSON] матеріально. Як зазначено в позовній заяві, одночасно з пред`явленням позову позивачка не може надати докази спроможності відповідача, але на розгляді Ананьївського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , до позивачки про стягнення моральної та матеріальної шкоди, при цьому [PERSON] стверджує, що з вини позивачки витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за позовами позивачки до нього 70000 грн., що на думку позивачки свідчить про те, що лише людина, яка працює та отримує гідну заробітну плату, може дозволити собі такі витрати. Враховуючи викладене позивачка просила суд: 1) стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 15000 грн., починаючи від дня пред`явлення позову до 30 вересня 2019 року щомісячно; 2) стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] , 1/2 частину понесених позивачкою витрат, пов`язаних з навчанням доньки [PERSON] в Економічному університеті м.Кракова у розмірі 47345 грн. 99 коп.; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки витрати у справі, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн. Ухвалою суду від 4 квітня 2019 року у вказаній справі відкрито провадження та почато здійснення підготовчого провадження, яку було направлено на адресу сторін у справі. Відповідачем 20 червня 2019 року було подано на адресу суду відзив на позовну заяву (Том справи 31 а.139-142), в якому відповідач зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує, навів мотиви та обґрунтування таких заперечень та надав відповідні докази. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивач у справі [PERSON] не може бути належним позивачем, оскільки їх донька, аліменти на утримання якої просить стягнути позивачка, є повнолітньою особою та сама може здійснювати свої цивільні права та обов`язки, зокрема представляти свої інтереси в суді, при цьому позов подано [PERSON] без будь-яких документальних підтверджень її повноважень звертатися до суду від імені або в інтересах [PERSON] . Крім того, у відзиві відповідач зазначив, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем мають регулюватися статтею 199 Сімейного кодексу України та до них не мають застосовуватись положення статті 185 СК України, а також те, що судом вже розглядалися аналогічні позовні вимоги позивача та в їх задоволенні було відмовлено рішенням суду від 21 березня 2018 року, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року. У зв`язку з викладеним позивач просив суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. В свою чергу, позивачем 4 липня 2019 року було надано відповідь на відзив (том справи №1 а.152-154), в якій позивач зазначила, що вважає відзив таким, що не містить будь-яких вагомих аргументів, які спростовують позовні вимоги, навела обґрунтування своєї позиції. Ухвалою суду від 9 березня 2021 року, після виконання завдань підготовчого судового провадження визначених статтею 189 ЦПК України, підготовче судове засідання у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 8 квітня 2021 року позивачка та її представник адвокат Гусєва Олена Дмитрівна, повноваження якої підтверджені ордером серії ОД №312031 від 26 листопада 2018 року (Том справи №1 а.77), у судове засідання не з`явилися. Проте, 8 квітня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] (Том справи №2 а.142), в якому вона зазначила, що просить суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Крім того, 8 квітня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивачки (Том справи №2 а.143), в якому вона просила справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Береговий Віталій Васильович, повноваження якого підтверджені ордером серії ОД №514252 від 9 липня 2019 року (Том справи №1 а.159), 8 квітня 2021 року у судове засідання з розгляду справи не з`явилися. Проте, 8 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] (Том справи №2 а.144), в якому представник відповідача зазначив, що відповідачу відомо про дату, час та місце розгляду справи, проте прийняти участь у судовому засіданні він не має змоги, просив суд розглянути справу без його участі, зазначив, що проти позовних вимог позивач та його представник заперечують, навівши мотиви таких заперечень. Третя особа у справі [PERSON] 8 квітня 2021 року у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, проте 21 грудня 2019 року від неї на адресу суду надійшла письмова заява (Том справи №2 а.12), в якій [PERSON] просила суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Суд бере до уваги те, що згідно частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, вичерпний перелік підстав, з яких розгляд справи має бути відкладено, а саме: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. При цьому, суд враховуючи наявність заяв та клопотань сторін та інших учасників справи, в яких вони клопочуть про розгляд справи за їх відсутності та висловлюють свої позиції по суті спору, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами. Враховуючи неявку у судове засідання усіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Так, позивачкою є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Ананьїв Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 24 червня 1997 року (Том справи №1 а.6) та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої Любашівською МРДПІ 1 лютого 2000 року (Том справи №1 а.6-зворот). Відповідачем є [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Ананьїв Одеської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 12 вересня 1995 року (Том справи №1 а.128) та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої Любашівською МРДПІ (Том справи №1 а.128-зворот). З позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , уродженку міста Ананьїв Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ананьївського району Одеської області 24 листопада 1998 року (Том справи №1 а.8), в якому батьками [PERSON] зазначені: [PERSON] батько, [PERSON] мати. Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просила: 1) стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 15000 грн., починаючи від дня пред`явлення позову до 30 вересня 2019 року щомісячно; 2) стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] , 1/2 частину понесених позивачкою витрат, пов`язаних з навчанням доньки [PERSON] в Економічному університеті м.Кракова у розмірі 47345 грн. 99 коп.; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки витрати у справі, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн. З приводу вимог стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 15000 грн., починаючи від дня пред`явлення позову до 30 вересня 2019 року щомісячно, суд приходить до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. В обґрунтування зазначеної вимоги позивачка зазначила в позовній заяві, що 1 жовтня 2018 року донька навчається в Економічному університеті на факультеті фінансів і права у м.Краків Республіка Польща, планова дата закінчення навчання 01 жовтня 2021 року. 1 жовтня між Економічним університетом в м.Кракові та [PERSON] укладено договір про умови оплати за освітні послуги під час стаціонарного навчання, а також за послуги, пов`язані із перебігом навчання у Економічному університеті у м.Краків. На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копію засвідченого перекладу з польської мови (Том справи №1 а. 12) довідки, виданої Економічного Університету у м.Краків від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якої [PERSON] є студенткою факультету фінансів і права Економічного Університету у м.Краків, зимовий семестр з 1 жовтня 2018 року до 17 лютого 2019 року, дата початку навчання 1 жовтня 2018 року, планова дата закінчення навчання 30 вересня 2021 року. Також, до позовної заяви додано до позовної заяви копію засвідченого перекладу з польської мови довідки про прийняття іноземця на навчання (Том справи № 1 а.15), виданої Економічного Університету у м.Краків від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якої [PERSON] була прийнята на навчання на термін з 1 жовтня 2018 року до 30 вересня 2021 року, оплата за семестр складає 1100 євро. Крім того, до позовної заяви додано копію засвідченого перекладу з польської мови договору про умови оплати за освітні послуги на стаціонарному навчанні першого, другого ступеня, загальної магістерської підготовки та оплат пов`язаних з навчанням у Економічному Університеті у м.Краків (Том справи №.1 а.16), укладеного 1 жовтня 2018 року між Економічним Університетом у м.Краків в особі заступника декана факультету фінансів і права Економічного Університету у м.Краків - доктора наук [PERSON] та [PERSON] , згідно якого навчальний заклад підтверджує, що студент був прийнятий на навчання, яке проводиться в стаціонарній формі за напрямом. В позовній заяві зазначено, що 25 липня 2018 року позивачкою в інтересах [PERSON] на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховано 200 євро в якості вступного внеску за навчання. 31 липня 2018 року позивачкою в інтересах [PERSON] на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховані 1100 євро за навчання у першому семестрі. Перерахування коштів відбувалося через ПАТ КБ «Приватбанк». На підтвердження зазначеного твердження до позовної заяви додано копії, як зазначено в позовній заяві, банківським документами, засвідченими підписом керівника Департаменту валютних платежів і переказів ГЕО Страшко М.В. (Том справи №1 а.45, 46), в яких дійсно містяться відомості про суми в 200 та 1100 євро. Проте, суд звертає увагу на те, що вказані документи складені мовою відмінною від української, а саме англійською, при цьому будь-якого їх перекладу позивачем суду не надано, що робить неможливим встановлення їх точного змісту, зокрема особи, яка здійснила переказ, особи на чию користь зроблено переказ, мету переказу, та взагалі, чи зазначена операція була переказом. При цьому, згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Вказане узгоджується з положеннями статті 9 ЦПК України, відповідно до якої, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. За положеннями ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Отже, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст.79 Закону України «Про нотаріат». Вищий спеціалізований суд України у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16 травня 2013 року зазначив, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. Лише за вказаних умов документ складений іноземною мовою може бути визнаний належним доказом, оскільки лише за умови наявності офіційного перекладу суд матиме змогу встановити з їх змісту інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Також, позивачка зазначила в позовній заяві в обґрунтування розміру аліментів, що оскільки питання щодо навчання [PERSON] в Польщі вирішувалось ними заздалегідь, ще 4 грудня 2017 року на підставі договору про надання послуг з навчання польської мови донька закінчила курси з польської мови, про що свідчить акт №8 прийому-передачі виконаних робіт. За надання зазначених послуг за договором позивачкою сплачено виконавцю згідно квитанції від 01 грудня 2017 року 2600 грн., сума комісії 26 грн., всього 2626 грн. 15 листопада 2017 року між донькою та ТОВ «Мовна Школа Грін Форест» укладено договір №2 про надання інформаційно-консультаційних послуг, пов`язаних з підвищенням рівня володіння англійською мовою. Згідно з товарним чеком №2 від 15 листопада 2017 року за зазначені послуги сплачено 3030 грн. Потреба у володінні англійською мовою пов`язана з її використанням у процесі навчання за кордоном. На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копії: 1) договору про надання послуг з навчання польській мові від 4 грудня 2017 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] (Том справи №1 а.24), відповідно до якого сума послуг складає 2600 гривень; 2) акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №8 без дати його складення та зазначення номеру договору (Том справи №1 а.26), відповідно до якого вартість робіт склала 2600 гривень; 3) квитанції АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.906892661.1 від 1 грудня 2017 року (Том справи №1 а.27), відповідно до якого було сплачено 2600 гривень 00 копійок; 4) договору №2 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15 листопада 2017 року (Том справи №1 а.28), укладеного між ТОМ «Мовна Школа Грін Форест» та [PERSON] про надання послуг з підвищення рівня володіння англійською мовою, вартість навчання 2900 гривень; 5) товарного чеку №2 від 15 листопада 2017 року, відповідно до якого сплачено за послуги 2700 гривень та за книгу 330 гривень, чек має відтиск штемпелю ФОП « [PERSON] »; 6) договору з надання послуг з навчання польській мові від 18 квітня 2017 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] (Том справи №1 а.30-31), відповідно до якого сума послуг складає 2400 гривень; 7) акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №4 без дати його складення та зазначення номеру договору (Том справи №1 а.32), відповідно до якого вартість робіт склала 2400 гривень. Крім того, в позовній заяві зазначено, що 19 квітня 2018 року між ФОП « [PERSON] », як співвласником Програми «ОсвітаПоль» та [PERSON] укладено договір №131-18/0 про надання послуг - ВНЗ, повнолітні, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов`язання за плату надавати комплекс послуг щодо вступу до навчального закладу Республіки Польща. З урахуванням умов п.п.5.2.1, 5.2.2 зазначеного договору позивачкою сплачено виконавцю 20 квітня 2018 року 11340 грн. (еквівалент 350 євро на день оплати), 31 липня 2018 року - 10744 грн. (еквівалент 340 євро на день оплати), всього 22084 грн. На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копії: 1) договору №131-18/О про надання послуг ВНЗ, повнолітні, (Том справи №1 а.33-35), укладеного 19 квітня 2018 року між ФОП « [PERSON] , співвласником Програми «ОсвітаПоль» - виконавець та [PERSON] - абітурієнтом, відповідно до якого виконавець бере на себе зобовязання за плату надавати абітурієнту комплекс послуг щодо вступу до обраного абітурієнтом Вищого навчального закладу Республіки Польща, пунктами 5.2.1 та 5.2.2 передбачено сплату сум у розмірі еквівалентному 350 та 340 євро; 2) акту № 1 до договору №131-18/О від 19 квітня 2018 року (Том справи №1 а.36), відповідно до якого було надано документи виконавцю; 3) квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.1097473630.1 від 31 липня 2018 року на суму 10744,00 грн. та №0.0.1017286462.1 від 20 квітня 2018 року на суму 11340,00 грн. (Том справи №1 а.37). Також, позивачка зазначає, що з метою представництва інтересів [PERSON] в навчальному закладі м.Краків донькою згідно із довіреністю, посвідченою нотаріально 06 червня 2018 року, були надані відповідні повноваження мешканцям м.Варшава, при цьому за нотаріальні послуги нею сплачено 489 грн. 54 коп. За іспит з польської мови, який проходив в м.Києві, [PERSON] 11 травня 2018 року сплачено 500 грн., комісія - 10 грн., всього 510 грн. [PERSON] до м.Києва 19 червня 2018 року з метою здачі іспиту оплачено за проїзним документом на автобус №4208758 у розмірі 246 грн. 40 коп., 20 червня 2018 року поїздка у зворотному напрямку коштувала 258 грн. 55 коп., що підтверджується ваучером №4278445. Зазначені витрати підтверджені доданими до матеріалів справи копіями: 1) квитанції №31965587 від 11 травня 2018 року (Том справи №1 а.39); 2) проїзного документу №4208758 (Том справи №1 а.52); 3) ваучеру №4278445 (Том справи №1 а.53). Позивачка зазначає, що за послуги з подання та обробки документів з метою оформлення візи для виїзду за кордон сплачено 500 грн., про що свідчить акт прийому-передачі виконаних робіт від 20 серпня 2018 року та відповідні платіжні документи. 24 вересня 2018 року донька виїхала до м.Києва, за що сплачено згідно проїзного документа на автобус №5344802 313 грн. 60 коп., з метою подальшого прямування до м.Кракова. Вказане підтверджується доданими до позовної заяви копіями: 1) квитанції №32645831 від 7 червня 2018 року (том справи №1 а.40); 2) проїзного документа на автобус № [NUMBER] (Том справи №1 а.55). Також, в позовній заяві зазначено, що під час підготовки документів до суду було здійснено переклад офіційної довідки про проживання доньки на час навчання в Студентському домі Економічного університету м.Кракова за період 2018/2019 років з польської мови на українську, за що 15 жовтня 2018 року сплачено 360 злотих. Зазначена довідка свідчить про те, що оплата за місяць проживання складає 400 злотих. [PERSON] сплачено за жовтень, листопад, грудень місяці 2018 року 1200 злотих. Вступний внесок за проживання [PERSON] в Студентському домі сплачено позивачкою 27 серпня 2018 року в сумі 500 злотих. Під час оформлення візи 27 червня 2018 року [PERSON] сплачено страховий платіж у розмірі 1391 грн. 25 жовтня 2018 року та 26 жовтня 2018 року [PERSON] в якості обов`язкового учбового матеріалу придбано підручник та зошит з німецької мови, за що сплачено в цілому 110,10 злотих. Позивачем до позовної заяви додано документів, які містять суми: 1) 400 PLN від 17 жовтня 2018 року (Том справи №1 а.58); 2) 400 PLN від 14 листопада 2018 року (Том справи №1 а.59); 3) 400 PLN від 11 грудня 2018 року (Том справи №1 а.58), а також інші документи. При цьому, частина зазначених документів складена іноземною мовою (ймовірно польською) та не може бути прийнята судом як належні докази, з наведених вище підстав. Проте, слід звернути увагу на те, що розміри зазначених витрат та факт їх здійснення сторонами під час розгляду справи не оспорювалися. Позивачка вказує, що наведені нею витрати - це лише незначна її частина, що пов`язана з навчанням доньки, фактично витрати складають значно більшу суму з урахуванням щоденних потреб в продуктах харчування, засобів гігієни, потреб в одязі, взутті, в користуванні транспортом та в іншому, без чого людина не може існувати, у зв`язку з чим позивачка вважає, що відповідач, як батько, має приймати участь у утриманні [PERSON] на час здобуття нею освіти шляхом сплати аліментів в розмірі 15000 грн. щомісячно. Відповідно до статті 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Частиною 1 статті 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Зі змісту наведеної норми вбачається, що має існувати одразу декілька окремих обставин за яких з батьків можуть бути стягнуті аліменти, передбачені ст.199 СК України, а саме: 1) повноліття дитини та недосягнення дитиною двадцяти трьох років; 2) продовження дитиною навчання; 3) потреба дитини у матеріальній допомозі; 4) наявність в батьків можливості надання такої допомоги. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивачкою до суду з даною позовною заявою, існували такі обставини, як досягнення [PERSON] вісімнадцяти років та недосягнення нею двадцяти трьох років, а також продовження нею навчання. Потреба дитини у зв`язку з продовженням навчання у матеріальній допомозі, вбачається з позовної заяви, і хоча і є суб`єктивним оціночним поняттям яке не може бути доведене доказами, проте учасниками справи не оспорювалася. За наведених обставини з`ясуванню підлягає наявність в відповідача можливості надавати матеріальної допомоги дитині. В обґрунтування наявності в відповідача змоги надавати допомогу дитині, яка продовжує навчатися позивачка зазначає, що на її думку, [PERSON] є працездатним, та працює в якості моряка за відповідними контрактами із судновласниками, що надає йому можливість підтримувати [PERSON] матеріально. Як зазначено в позовній заяві, одночасно з пред`явленням позову позивачка не може надати докази спроможності відповідача, але на розгляді Ананьївського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , до позивачки про стягнення моральної та матеріальної шкоди, при цьому [PERSON] стверджує, що з вини позивачки витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за позовами позивачки до нього 70000 грн., що на думку позивачки свідчить про те, що лише людина, яка працює та отримує гідну заробітну плату, може дозволити собі такі витрати. При цьому, частини 2 статті 12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності цивільного судочинства, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В додатках до позовної заяви позивачкою було надано копію листа капітана Миколаївського морського порту від 9 січня 2018 року №18-26/22-9 (Том справи № 1 а.69), відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , дипломно-паспортним відділом служби капітана Миколаївського морського порту видане посвідчення особи моряка серії [NUMBER] від 12 лютого 2016 року з терміном дії до 12 лютого 2021 року, а також копію листа Капітана морського порту Одеса від 19 липня 2018 року №25А/ДВ-2-383 (Том справи №1 а.68), відповідно до якого [PERSON] було видано посвідчення особи моряка серії [NUMBER] від 22 червня 2009 року з терміном дії до 10 квітня 2019 року. Крім того, судом було розглянуто та задоволено клопотання представника позивачки адвоката Гусєвої Олени Дмитрівни про витребування доказів у справі, а саме витребування у відповідача [PERSON] для огляду оригіналу посвідчення особи моряка серії [NUMBER] від 12 лютого 2016 року, виданого дипломно-паспортним відділом служби капітана Миколаївського морського порту 12 лютого 2016 року з терміном дії до 12 лютого 2021 року та його копії для приєднання до матеріалів справи, про що судом 22 вересня 2020 року постановлено відповідну ухвалу (Том справи №2 а.78-79). На виконання зазначеної ухвали відповідачем було надано на адресу заяву (Том справи №2 а.86), відповідно до якої зазначений документ ним було втрачено, у зв`язку з чим він не має змоги надати його суду. На підтвердження факту втрати документу відповідачем надано до суду копію довідки Суворовського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області (Том справи №2 а.87) та сторінки з газети, в якій міститься оголошення про втрату зазначеного документу (Том справи №2 а.88). При цьому,\~слід звернути\~увагу на\~те,\~що згідно\~пункту 1\~«Положення про посвідчення особи моряка», затвердженого Указом Президента України від 5 червня 1993 року №194/93 посвідчення особи моряка видається громадянинові України, що займає будь-яку посаду на борту судна (крім військового судна), зареєстрованого на території України чи інших держав - учасниць Конвенції 1958 року про посвідчення особи моряків і звичайно використовуваного для морського плавання. Вказане відповідає положенням підпункту а пункту 1 статті 1 Конвенції про соціальне забезпечення моряків №70 від 9 жовтня 1987 року. З наведених норм вбачається, що документи, які надані позивачем та витребовувались судом за клопотанням позивача, лише посвідчують статус особи, як моряка, проте жодним чином не свідчать про отримання нею будь-яких доходів. На підтвердження посилання позивачки про те, що [PERSON] стверджує, що з вини позивачки витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за позовами позивачки до нього 70000 грн., позивачкою надано суду копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної та матеріальної шкоди (Том справи №1 а.63-67). Проте, з цього приводу слід зазначити, що позивачем в позовній заяві викривлено твердження, яке міститься в позовній заяві [PERSON] до [PERSON] , так позивачем зазначено: «… [PERSON] стверджує, що з моєї вини витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за моїми позовами до нього 70000 грн….», проте, безпосередньо надана позивачкою копія позовної заяви (Том справи №1 а.66) містить наступне твердження [PERSON] : «…у вигляді реальних збитків мною понесені при необхідності захисту моїх законних прав та інтересів при неодноразових судових розглядах, у загальному розмірі 70000 гривень…». З наведеного вбачається, що по-перше вказана сума є збитками, які поніс відповідач, а по-друге, що ці збитки не були спричинені у вигляді єдиної суми. Крім того, згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, наведені позивачкою твердження позивача взагалі не означають те, що відповідач при зазначенні суми у 70000 гривень у позовній заяві, мав на увазі те, що зазначена сума була в нього в наявності та він її реально витратив. Вказане свідчить про те, що посилання позивачки на вказану позовну заяву є виключно припущенням позивачки про те, що вона може свідчити про матеріальне становище. Навіть в наданій суду позивачкою копії позовної заяви [PERSON] (Том справи №1 а.67) докази, які підтверджують матеріальну шкоду викреслені з переліку додатків до позовної заяви. При цьому, згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати, що відповідач має матеріальну змогу надавати матеріальну допомогу донці суду не надано, що свідчить про те, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатися, є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Щодо вимоги позивачки стягнути з відповідача на користь [PERSON] , [INFO] , 1/2 частину понесених позивачкою витрат, пов`язаних з навчанням доньки [PERSON] в Економічному університеті м.Кракова у розмірі 47345 грн. 99 коп., суд зазначає наступне. Стягнення додаткових витрат на дитину, передбачено статтею 185 СК України, якою визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. При цьому, стаття 185 СК України входить до Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України. Статтею 180 СК України, яка розпочинає Главу 15 СК України, визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання визначено Главою 16 СК України. Статтею 201 СК України «Застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина» визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Зі змісту та системного аналізу зазначених норм можливо дійти висновку, що до положення статті 185 СК України не застосуються до правовідносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина. Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, який в постанові від 29 січня 2018 року справі № 622/373/16-ц зазначив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15. Крім того,\~навіть якщо\~не брати\~викладене до\~уваги,\~то Верховний\~Суд у постанові\~від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 зазначив, що відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. У вказані постанові Верховний Суд також зазначив, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивачки стягнути з відповідача на користь позивачки витрати у справі, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн., суд зазначає наступне. Згідно частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1 та 2 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом в задоволенні позовних вимог відмовлено. Враховуючи викладене в задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed