Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30.06.2020р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР) про усунення перешкод у користуванні власністю. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.07.2020р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.№16). Остаточною редакцією позовних вимог є позовні вимоги в редакції від 12.11.2020р. (а.с. № 57-59), де заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог в редакції від 12.11.2020р. позивачка зазначала, що між нею та приватним будівельно-монтажним підприємством «СТРОЇТЕЛЬ-П» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №14 від 23.01.2018р., об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються рродавцем та приймаються покупцем, є квартира, розташована в об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018р., вищезазначена квартира на приватній формі власності належить позивачці. Відповідач є колишнім чоловіком доньки позивачки, шлюб між якими розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019р. У період шлюбу її доньки з відповідачем, на вимогу відповідача, позивачка зареєструвала його у своїй квартирі [ADDRESS] . Право відповідача на користування квартирою було встановлено сервітутом з нею, як власником квартири. Відповідач досі зареєстрований у належній їй на праві приватної власності квартирі, однак квартирою не користується та не користувався взагалі, членом її (позивачки) сім`ї не був та не є, оскільки ніколи не проживав із нею однією сім`єю. Сторони не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків. [PERSON] мав право користуватись спірною квартирою зі згоди позивачки під час дії сервітуту, на час звернення з даним позовом до суду обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, оскільки шлюб між її донькою та відповідачем розірвано. Позивачка, посилаючись на ст.ст. 15, 317, 319, 321, 391, 401, 403, 406 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги та усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Відповідач позовні вимоги не визнав. 01.12.2020р. представником відповідача - адвокатом Лазарєвою К.В. (діє на підставі ордеру від 30.01.2020р. - а.с. № 52) подано відзив на позов (а.с. № 75-78), в якому представник відповідача зазначала, що відповідач на законних підставах, як член сім`ї, був зареєстрований у спірному житловому приміщенні і набув право користування житлом. Відсутність відповідача за місцем реєстрації зумовлена поважними причинами, а саме тим, що позивачка чинить відповідачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Так, відповідач неодноразово намагався потрапити у квартиру, в якій він зареєстрований, однак позивачка його туди не впускає. Квартира закрита на ключ, під`їзд та подвір`я будинку також; ключі позивачка ніколи відповідачу не надавала, таким чином він позбавлений можливості потрапити і проживати у спірному житловому приміщенні. Зазначає, що основною метою позивачки є не усунення перешкод у користуванні власністю, а позбавлення відповідача можливості потрапляти, як у спірне житлове приміщення, так і на територію ЖК «Панорама» для зустрічей із сином, чим порушуються не тільки житлові, а й батьківські права відповідача. Відповідач позбавлений таким чином можливості навіть потрапити на подвір`я будинку, у квартирі якого має право проживати, отже не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житлом, посилаючись на ч.4 ст.156 ЖК УРСР, згідно якої припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. У зв`язку з викладеним представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Позивачкою 07.12.2020р. подано відповідь на відзив (а.с. № 83-84), де позивачка зауважувала на тому, що невірним є посилання представника відповідача на ст.116, 156, 157 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, оскільки зазначені норми права не поширюються на дані правовідносини, що склалися між сторонами з огляду на той факт, що позивачка з [PERSON] ніколи не була і не є членами сім`ї. Зазначені представником відповідача норми права регламентують права членів сім`ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить. Тому право користування квартирою у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України (як у члена сім`ї власника житла), а на підставі сервітуту (статей 395, 397, 403 ЦК України). [PERSON] з моменту його реєстрації у квартирі [ADDRESS] , жодного дня у даній к вартирі не проживав, у квартирі відсутні його особисті речі, членом сім`ї власника квартири він також ніколи не був і не є. Третя особа правом подачі письмових пояснень після отримання уточненої позовної заяви від 12.11.2020р. не скористалася. 21.12.2020р. представник позивачки - адвокат Опара Г.В. (діє на підставі ордеру від 30.09.2020р. - а.с. № 18-20) подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В цій заяві представник позивачки також просила проводити розгляд справи за її відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 91). 21.12.2020р. представник відповідача - адвокат Лазарєва К.В. (діє на підставі ордеру від 30.01.2020р. - а.с. № 52) подала суду заяву, в якій зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає. В цій заяві представник відповідача також просила проводити розгляд справи за її відсутності та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 92). В судові засідання по справі, які призначалися на 08.12.2020р. та 21.12.2020р., представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР не з`явився, про дати судових засідань був повідомлений належним чином, у справі є підтвердження про направлення судових повісток, уточненої редакції позовних вимог від 12.11.2020р. через кур`єра суду (а.с. №72, 90). Про причини неявки суд не сповістив, заяв про відкладення розгляду справи не надав. За вищезазначеного, з урахуванням заяв представників позивачки та відповідача та неявки представника третьої особи, розгляд справи 21.12.2020р. здійснювався у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності усіх учасників справи та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу майнових прав №14 від 23.01.2018р., укладеного між Приватним будівельно-монтажним підприємством «СТРОЇТЕЛЬ-П» та [PERSON] , квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] . Вказане підтверджується актом прийому-передачі майнових прав №14 від 23.01.2018р. (а.с. № 7-8, 8зв.). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018р., індексний номер витягу: 111810638, вищезазначена квартира на приватній формі власності належить [PERSON] (а.с. № 9). Згідно довідки №5234 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.06.2020р. за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що зареєстрованими значаться: [PERSON] (уповноважений власник), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) та [PERSON] (родинні стосунки відсутні) (а.с. № 15). [PERSON] є колишнім чоловіком доньки позивачки - [PERSON] . Відповідач був зареєстрованим у квартирі за адресою: [ADDRESS] у період їх шлюбу, а саме з 08.02.2018р. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №201/13718/18 від 12.11.2019р. (а.с. № 10-11). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.03.2020р. рішення суду в частині розірвання шлюбу було залишено без змін (а.с. № 12-14). Згідно довідки №10121 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.10.2020р., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться: [PERSON] (уповноважений власник), [PERSON] (донька) з 02.02.2018р., [PERSON] (онук) з 02.02.2018р., та [PERSON] (родинні стосунки відсутні) з 08.02.2018р. (а.с. № 61). Відповідно до довідки від 23.10.2020р., яка видана головою правління ОСББ «Панорама Дніпра» за вих.№2310/20, та довідки ОСББ «Житловий комплекс «Панорама Дніпра» про непроживання за місцем реєстрації за вих.№29.11-19/2 від 29.11.2019р., [PERSON] з 08.02.2018р. по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 60). Згідно актів від сусідів про непроживання від 28.11.2019р. та 22.10.2020р., а також довідок про непроживання за місцем реєстрації від 29.11.2019р. та 23.10.2020р., [PERSON] не проживає за вищезазначеною адресою з 08.02.2018р., з моменту реєстрації за даною адресою (а.с. № 60, 62-66). Факт непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відповіддю Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 21.01.2020р. за вих. №12/8-506 (а.с. № 48). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019р., що набрало законної сили 10.03.2020р., по цивільній справі №201/13718/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлено, що подружні стосунки між сторонами припинені в вересні 2017р. Позивачка зазначає, що спільне життя неможливе через різні погляди на сімейне життя, жорстоке поводження чоловіка до неї та сина. Сторони вже протягом двох років живуть окремо, спільне господарство не ведуть та не підтримують подружніх відносин. Відповідач у своєму відзиві не заперечує проти того, що конфлікт між ним та позивачкою таки наявний. Він також не спростовував факт наявності неприязних відносин між ним та матір`ю позивачки, не спростовував і той факт, що сімейні відносини з дружиною були припинені у вересні 2017р. Розглядаючи цивільну справу №201/13718/18, суд вважав доведеним факт припинення шлюбних відносин між сторонами саме з вересня 2017р., оскільки позивачка по тексту позову зазначала саме цю дату, а відповідач у своєму відзиві на позов, ці обставини не спростував (а.с. № 10-11). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 22.11.2019р. за вих.№377, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає з сином - [PERSON] , 2012р.н., за адресою: [ADDRESS] . Згідно заяви [PERSON] від 04.12.2020р., посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М., у січні 2018р. її мати, [PERSON] , придбала квартиру [ADDRESS] . Вона з сином [PERSON] переїхали проживати до матері, оскільки з [PERSON] однією сім`єю на той час вона вже не проживала. Стало питання про реєстрацію дитини за даною адресою, необхідно було на це дозвіл батька. [PERSON] погодився надати такий дозвіл за умови, що і його самого, [PERSON] зареєструє за даною адресою, як зятя, оскільки на той час [PERSON] та [PERSON] ще перебували у формальному шлюбі. [PERSON] з моменту його реєстрації у квартирі [ADDRESS] , жодного дня там не проживав, у квартирі відсутні його особисті речі, членом сім`ї її матері, позивачки по справі та власниці квартири, він ніколи не був і не є (а.с. № 85). Аналізуючи правові підстави позовних вимог, суд також зазначає. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач [PERSON] набув право користуванням чужим майном за згодою власника, що по своїй суті є сервітутом. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». Виходячи із зазначеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивачка набула право власності на квартиру. Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний та обставини, на підставі яких він був зареєстрований у квартирі, на даний час змінилися. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017р. у справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, та у постановах Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 320/6081/16, від 27.02.2019р. у справі №357/7940/16, від 16.01.2019р. у справі № 243/7004/17, від 06.03.2019р. у справі № 319/1589/17, від 16.10.2019р. у справі № 243/9627/16-ц, від 29.07.2020р. у справі № 472/1123/19. Аналіз судової практики дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідні правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017р. у справі № 753/481/15-ц , від 09.10.2019р. у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019р. у справі № 523/12186/13-ц, від 29.07.2020р. у справі №472/1123/19, від 15.01.2020р. у справі №686/11782/17 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Факт того, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі з моменту реєстрації не оспорюється і самим відповідачем, що свідчить по-перше, про відсутність факту проживання позивачки та відповідача як членів сім`ї, а по-друге, про наявність у відповідача іншого житла для особистого проживання (для правильного вирішення цивільно-правового спору не мають значення ті обставини, що саме станом на період розгляду справи судом [PERSON] не має житла, яке б було на нього зареєстровано на праві власності). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період перебування у шлюбі з донькою позивачки і припинилось після розірвання цього шлюбу. Суд встановив, що позивачка є власницею квартири, яка вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Суд оцінює критично заперечення представника відповідача стосовно того, що права позивачки не порушені, сервітут не встановлювався, з огляду на те, що право користування виникло у [PERSON] на підставі сервітуту, отже припиняється на підставі ст.406 ЦК України, а не з тих підстав, що зазначені представником відповідача. Представник відповідача посилається на те, що підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення передбачені статтями 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Так частиною 4 статті 9 ЖК УРСР унормовано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з моменту реєстрації ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] та не проживає станом і на день розгляду справи судом, у зв`язку з чим посилання представника відповідача на норми закону про виселення не застосовуються до даних правовідносин. А факт непроживання за спірною адресою, як зазначалось вище, визнається і самим відповідачем, отже цей факт в силу положень ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Варто зазначити, що доводи представника відповідача відносно того, що позивачка посилається у своїй позовній заяві не на ту норму права, є необґрунтованими, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами у справі спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належну норму права. Про можливість для суду самостійно здійснювати правильну правову кваліфікацію йдеться і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі № 917/1739/17 Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він із позивачкою є членами однієї сім`ї у розумінні ч.2 ст.3 СК України. За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, що у даному випадку є розірвання шлюбу між донькою позивачки та відповідачем, враховуючи той факт, що позивачка з відповідачем не є членами однієї сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840грн. 80коп. (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved