Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

В провадженні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відсотків за користування позикою. Позовні вимоги обґрунтовувала позивач тим, що 17 травня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого надала відповідачу позику в сумі еквівалентну 10370 доларів США та 3000 євро, а відповідач отримав позику та зобов`язувався повернути отриману в позику грошову суму за першою вимогою. 06.09.2013 року відповідач повернув частину боргу в сумі 2000 євро та 1000 доларів США; 10 жовтня, 11 листопада, 20 грудня 2013 року відповідач повернув відповідно 500, 700, 500 доларів США. Станом на 21 грудня 2013 року заборгованість відповідача за договором позики від 17.05.2013 року становить еквівалент 1000 євро, 7670 доларів США. Станом на 08 квітня 2019 року офіційний курс української гривні відносно долара США та євро, опублікований на сайті Національного Банку України з округленням становить 1 долар США - 26,77 грн; 1 євро - 30,07 грн. Борг відповідача в українській гривні станом на 08.04.2019 року становить 235395, 90 грн (30070 грн (1000 євро) + 205326 грн (7670 доларів США). 04.03.2019 року на підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного Кодексу України направила відповідачу письмову вимогу про повернення позики. 07.03.2019 року відповідач отримав вимогу. Також з врахування суми позики за договором позики від 17.05.2013 року та періодів, проценти на користування позикою за період з 21.12.2013 року по 08.04.2019 року (включно) становлять 335916,17 грн. на підставі вищевикладеного, просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики від 17.05.2013 року в сумі 235395,90 грн. та проценти за користування позикою за період з 21.12.2013 року по 08.04.2019 року в сумі 335916,17 грн, а також понесені судові витрати. 11.12.2019 року представником відповідача [PERSON] надано письмові пояснення, в яких зазначено, що [PERSON] отримував від [PERSON] грошову суму у гривнях, визначивши лише еквівалент у доларах США та євро. 17.05.2013 року [PERSON] отримав 82887,41 гривні, що дорівнювало еквіваленту 370 доларів США, та 30908,93 гривні, що дорівнювало еквіваленту 3000 євро на загальну суму 13796,34 гривень. Тому вважає, що відповідач повинен повернути позивачу таку ж суму грошових коштів, яку отримав. Також вказує, що у розписці від 17.05.2013 року сторонами договору позики одержання позикодавцем [PERSON] від позичальника [PERSON] процентів за користування сумою позики не передбачено. За таких обставин, вважає, що позов [PERSON] у частині стягнення на її користь з [PERSON] процентів за користування позикою в розмірі 335916,17 гривень за період з 21.12.2013 року по 08.04.2019 року на умовах договору позики не ґрунтуються, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідач заявляє про сплив позовної давності у відношенні вимог про стягнення відсотків та просила суд застосувати норми ст. 258 та ст. 267 ЦК України і відмовити позивачу у позові. 25.06.2020 року представником позивача [PERSON] надано уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 17.05.2013 року в сумі 1000 євро, 7670 доларів США та 3% річних за час прострочення сплати боргу за період з 08.04.2019 року по 24.06.2020 року в сумі 36,24 євро, 278 доларів США та понесені судові витрати. 23.11.2020 року від представника позивача надійшов розрахунок боргу, який розрахований станом на 20.11.2020 р., а саме: - основний борг: 33 430 грн (1000 євро за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) + 216 677, 50 грн (7670 доларів США за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) = 250 107, 50 грн.; - 3% річних за період з 08.04.2019 року по 24.06.2020 року 1 211,50 (36,24 євро за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) + 7 853, 50 грн (278 доларів США за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) = 9 065 грн. Всього за договором позики з відповідача просила суд стягнути 259 172,50 грн. та понесені судові витрати. 29.12.2020 року до початку судового засідання представником відповідача надано заперечення з процесуального питання проти нового розрахунку боргу від 23.11.2020 року, в яких зазначено, що у червні 2020 року позивач у підготовчому провадженні змінила свої позовні вимоги, виклавши їх у позовній заяві (уточнена) від 24.06.2020 р. 23.11.2020 року вже на стадії закінчення розгляду справи по суті до суду наданий новий розрахунок боргу у гривнях, відповідно до якого позивачка просить суд стягнути з [PERSON] - 259172,50 грн. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 05.08.2020 р. закрито підготовче провадження у даній справі. А тому позивач не має право на теперішній час здійснювати дії щодо збільшення або зменшення розміру позовних вимог, змішувати предмет або підстави позову. На підставі викладеного, просила суд не враховувати новий розрахунок боргу позивача від 23.11.2020 р. Також вказує, що [PERSON] наполягає на гривневому розрахунку щодо зобов`язань за позикою від 17.05.2013 року, про що надавались пояснення у справі від 11.12 2019 р., зокрема, всього на суму 113796,34 гривень. 06.09.2013 року [PERSON] повернуто 1000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 7993,00 грн. за курсом НБУ (на цей день 7,993 грн. за один долар США), та 2000 євро, що дорівнювало еквіваленту 21104,72 грн. за курсом НБУ (на цей день 10,552359 грн. за одне євро). 10.10.2013 року [PERSON] повернуто 500 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 3996,50 грн. за курсом НБУ (на цей день 7,993 грн. за один долар США). 11.11.2013 року [PERSON] повернуто 700 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 5595,10 грн. за курсом НБУ (на цей день 7,993 грн. за один долар США). 20.12.2013 року [PERSON] повернуто 500 доларів США, що дорівнювало еквіваленту. Таким чином борг [PERSON] перед [PERSON] складає 71110,52 грн. (113796,34 -29097,72 - 3996,50 - 5595,10 - 3996,50 = 71110,52 грн.). До судового засідання позивач не з`явилась, її представник надала заяву про розгляд справи без їх участі, на позовних вимог з урахуванням розрахунку боргу від 23.11.2020 року наполягали та просили їх задовольнити. Відповідач до судового засідання також не з`явився, його представник надала клопотання про розгляд справи без їх участі, під час розгляду справи просила врахувати заперечення, що містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 17 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач останній отримав від [PERSON] грошову суму - еквівалент 10 370 доларів США та еквівалент 3000 євро, та зобов`язувався повернути її за першою вимогою за місцем проживання позивача, яку [PERSON] написав власноручно (оригінал знаходиться в матеріалах справи а.с.153). На зворотному боці даної розписки зазначено, що 06.09.2013 року [PERSON] отримала частину боргу в сумі 2000 євро та 1000 доларів США; 10.10.2013 року в сумі 500 доларів США, 11.11.2013 року - 700 доларів США, 20.12.2013 року - 500 доларів США. (зв.бік а.с.153), що сторонами не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Вказана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики у визначений розписками строк. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи, що за умовами боргової розписки від 17.05.2013 року між сторонами фактично у позику були передані грошові кошти у іноземній валюті - доларах США та євро, у зазначеній розписці зазначено про борг відповідача у іноземній валюті, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті - доларах США та євро, та приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд приходить до висновок, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг у іноземній валюті - доларах США та євро. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму залишку боргу в сумі 1000 євро, 7670 доларів США за розпискою від 17.05.2013 року. Щодо стягнення з відповідача на її користь 3% річних за період з 08.04.2019 року по 24.06.2020 року - 1 211,50 грн. (36,24 євро за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) + 7 853,50 грн (278 доларів США за курсом НБУ станом на 20.11.2020 р.) на загальну суму 9\~065,00 грн, то в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторів. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін ) це показник характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Окрім того суд звертає увагу на те, що згідно ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 05.08.2020 р. закрито підготовче провадження, позивач не має право на теперішній час здійснювати дії щодо збільшення або зменшення розміру позовних вимог, змінювати предмет або підстави позову, а тому суд не враховує новий розрахунок боргу позивача від 23.11.2020 р. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства у вимогах про стягнення суми нарахованих трьох процентів річних відповідно до облікової ставки Національного Банку України у розмірі 36,24 євро + 278 доларів США в уточненій позовній заяві від 25.06.2020 року слід відмовити, оскільки відсотки відповідно до облікової ставки Національного Банку України розраховуються щодо національної валюти гривні, а не іноземних валют, а саме долару США та євро. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року - 2102 гривні. Як вбачається з позовної заяви, ціна позову становила 571 312,07 грн., яка визначена шляхом перерахунку 1000 євро та 7670 доларів США на національну валюту України станом на 08.04.2019 року у сумі 235 395,90 грн. та 335\~916,17 грн. проценти за користування позикою. Згідно квитанції №0.0.1319530232.1 від 09.04.2019 року, позивачем при подачі даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 5 713,14 гривень. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню у сумі 1000 євро та 7670 доларів США, що еквівалентно 235\~395,90 грн, відтак, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так, 235 395,90 грн відповідає 41,20% від заявленої ціни позову (571\~312,07 грн), отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (41,20% від 5\~713,14 грн. становить 2\~353,81 грн.).

Outcome: partial