Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 05.11.2007 року між первинним кредитором [PERSON] комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №2807 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25000 дол. США в обмін на зобовязання останнього повернути кредит та сплатити відсотки за його користування на умовах та у строки визначенні договором. 17.12.2012 року між [PERSON] комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника [PERSON] за кредитним договором №2807 від 05.11.2007 року. Вказував на те, що відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконав у звязку з чим у нього станом на 26.05.2015 року утворилась заборгованість за кредитом 24581,98 дол. США, що на день розрахунку еквівалентно 519507,58 грн., по відсотках 21470,93 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 453759,66 грн., по комісії 633,15 дол. США, що становить 13380,79 грн., пеня за останні 12 місяців перед розрахунком 207648,92 грн., а всього 1194296,95 грн. З метою забезпечення належного виконання вказаного зобовязання між первинним кредитором та відповідачем 06.11.2007 року укладено іпотечний договір відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку нежилі приміщення, що розташовані за адресою м. Чернівці, вул. Мінська, 8, загальною площею 36,40 кв.м., які знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ. А, є ізольованими, обладнанні самостійним входом та складаються з приміщень 4-1 - 4-4, а саме: коридор 4-1 площею 5,9 кв.м., приміщення 4-2 площею 7,70 кв.м., приміщення 4-3 площею 9,5 кв.м., приміщення 4-4 площею 13,10 кв.м. За взаємною згодою сторін визначили вартість предмету іпотеки в сумі 180683 грн. Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, наявність значної заборгованості, вважає, що позивач набув право в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. У звязку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, умови договору, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1194296,95 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежилі приміщення, що розташовані за адресою м. Чернівці, вул.. Мінська, 8, загальною площею 36,40 кв.м., які знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ. А, є ізольованими, обладнанні самостійним входом та складаються з приміщень 4-1 - 4-4, а саме: коридор 4-1 площею 5,9 кв.м., приміщення 4-2 площею 7,70 кв.м., приміщення 4-3 площею 9,5 кв.м., приміщення 4-4 площею 13,10 кв.м. шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій; стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявилася. Від неї до суду надійшла заява в якій заперечувала проти задоволення позову вважаючи його необґрунтованим, а також просила застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки позивач вже використав своє право на дострокове стягнення заборгованості, чим змінив строки виконання зобовязання. Просила суд справу слухати у її відсутності. [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про причини неявки суд не повідомила. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 06.11.2007 року між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2807, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25000 дол. США шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника зі сплатою 13 % річних за користування кредитом строком до 05.11.2027 року. Умовами договору також передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно у відповідності до Графіку, який є невідємною частиною цього договору (а/с 6). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між акціонерним комерційний промислово-інвестиційним банком та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Судом встановлено, що 17.12.2012 року між [PERSON] комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника [PERSON] що також підтверджується витягом з додатку до вказаного договору, копією договору про передачу права за договорами забезпечення (а/с 24-38, 50). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2007 року між [PERSON] комерційним промислово-інвестиційним банком та відповідачем було укладено договір іпотеки відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку банку нежилі приміщення, що розташовані за адресою м. Чернівці, вул.. Мінська, 8, загальною площею 36,40 кв.м., які знаходяться на першому поверсі житлового будинку літ. А, є ізольованими, обладнанні самостійним входом та складаються з приміщень 4-1 - 4-4, а саме: коридор 4-1 площею 5,9 кв.м., приміщення 4-2 площею 7,70 кв.м., приміщення 4-3 площею 9,5 кв.м., приміщення 4-4 площею 13,10 кв.м. За взаємною згодою сторін визначили вартість предмету іпотеки в сумі 180683 грн. (а/с 14). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, за відповідачем станом на 26.05.2015 року рахується заборгованість у розмірі 1194296,95 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 24581,98 дол. США, що на день розрахунку еквівалентно 519507,58 грн., по відсотках 21470,93 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 453759,66 грн., по комісії 633,15 дол. США, що становить 13380,79 грн., пеня за останні 12 місяців перед розрахунком 207648,92 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет\~іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет\~іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4\~ЦПК). Оскільки представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до вимог ст. 257, ст. 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові №6-160цс14 від 19.11.2014 року, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, позивачем нараховано відповідачу заборгованість за період з 05.11.2007 року по 26.05.2015 року, при цьому до вказаного розрахунку включено заборгованість, яка існувала у позивальника перед первинним кредитором, починаючи з 23.06.2006 року (а/с 47). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події Як вбачається з умов кредитного договору та Графіку погашення кредиту та відсотків, який є частиною вказаного договору, позичальник зобовязувався щомісячними періодичними платежами, розмір яких визначений у графіку, погашати заборгованість за кредитним договором (а/с 9) Так, як зазначалось судом, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.\~1050 ЦК України, якою передбачено, що право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини обовязкового щомісячного платежу. Судом встановлено, що графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст.\~254\~ЦК України спливає у відповідне число кожного місяця строку. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.07.2011 року у справі за позовом ПАТ «[PERSON] комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з [PERSON] заборгованість за вище вказаним кредитним договором в сумі 264972,11 грн. та судові витрати по справі (а/с 85-86). З обставин встановлених вказаним рішення суду вбачається, що з відповідача на користь банку було стягнуто заборгованість в розмірі 264972 грн. 11 коп., з них: 32894, 87 доларів США та 2800 гривень, а саме: заборгованість за кредитом 24581, 98 доларів США, з них прострочена заборгованість по кредиту 3741, 98 доларів США; прострочена заборгованість по сплаті відсотків 7800, 75 доларів США; прострочена заборгованість по сплаті комісійної винагороди 2800 грн. 00 коп.; пеня 512, 14 доларів США. Докази виконання вказаного рішення в матеріалах справи відсутні. Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові №6-73цс13 від 04.03.2013 року, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені,\~ кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання. Відповідно до\~ ст. 514 ЦК України \~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, позивач набув прав нового кредитора за вище вказаним кредитним договором у тому ж обсязі, який існував у первинного кредитора, включаючи строки звернення з вимогами про погашення заборгованості. Разом з тим, змінивши строк виконання основного зобовязання відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.07.2011 року, яке набрало законної сили 12.08.2011 року, позивач звернувся з даним позовом до суду поза межами строку позовної давності, який закінчився 12.08.2014 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише 04.08.2015 року, що підтверджується відповідною відміткою на поштовому конверті (а/с 61). Разом з тим, у відповідності до розяснень, які містяться в абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зі змісту п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598\~ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» \~в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~ статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», \~ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між\~\~іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за найнижчі ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Разом з тим, визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам статей\~ 39 \~та\~ 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми\~ ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду цивільних справ в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог щодо обраного способу реалізації предмета іпотеки за ціною, яка буде визначена на стадії виконавчого провадження. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed