Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням. В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 27 липня 2002 року. Від шлюбу народилось двоє дітей -дочка [PERSON] , 2003 року народження та син [PERSON] , 2006 року народження. В період шлюбу, 24 квітня 2008 року було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем. З моменту придбання вказаної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі. З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла, оскільки свого житла не має, а зареєстрована у квартирі батьків відповідача, в яких в силу конфлікту з їх сином проживати не могла. Зазначила, що відповідачем були змінені замки в спірній квартирі, та вона не має можливості туди повернутися, однак вважає, що має право на користування, вселення, отримання ключів та житлового сервітуту від власника даної квартири, оскільки є членом його сім`ї, саме про що зазначила у прохальній частині позову. Відповідач скористався своїм право на подачу відзиву на позовну заяву, в якому просив у позові відмовити в повному обсязі, зазначив про те, що позивач зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В спірну квартиру родина вселилася у 2012 році. Квартиру [ADDRESS] було придбано на гроші батька відповідача, що підтверджується договором дарування грошей від 24.04.2008 та договором від 24.04.2008, відповідно до якого право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем. Наприкінці березня 2019 року, після тривалих конфліктів, позивач разом з дітьми добровільно залишили вказану квартиру. Відповідач регулярно перераховував кошти на рахунок позивача для утримання дітей, які мають постійний вільний доступ до спірної квартири. На початку серпня 2019 року відповідачем було змінено один замок на дверях квартири, з огляду на те, що в будинку сталося декілька крадіжок та він побоювався за своє майно. Після заміни ключа позивач мала можливість приходити в квартиру в час, зручний для обох сторін. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, заперечували проти думки відповідача щодо обставин справи. Відповідач та його представник просили у позові відмовити з врахуванням заперечень, викладених у відзиві. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт того, що у сторін виник конфлікт та позивач разом з дітьми виїхали із спірної квартири. Обставини щодо зміни ключів та можливості відвідувати квартиру свідкам були не відомі. Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 липня 2002 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] , виданого 27 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 6). 24 квітня 2008 року було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем (а.с. 5). Згідно\~ст.60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу,\~належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності\~незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Суд критично ставиться до доводів сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана за гроші батька відповідача, які він подарував відповідачеві, оскільки на даний час питання належності квартири будь-кому із подружжя на праві приватної власності судом не вирішується. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. На підставі викладеного на даний час позивач, в розумінні СК України та ЦК України, фактично є власником Ѕ частки квартири та має право користування квартирою, вселення до неї та отримання ключів для безперешкодного доступу туди. Що стосується вимоги позивача про надання їй житлового сервітуту, суд вважає, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі\~ст. 401 ЦК України\~право користування чужим майном встановлюється щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів\~(земельний сервітут)\~або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі\~(особистий сервітут). Сервітуарієм за особистим сервітутом є певна особа, інтересам якої служить обслуговуюча річ. Права, що випливають з особистого сервітуту, належать лише цій конкретно визначеній особі та не можуть бути передані сервітуарієм іншій особі, навіть її спадкоємцям. За особистим сервітутом права закріплені особисто за сервітуарієм та припиняються після його смерті. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,\~ч.1 ст. 405 ЦК України). У таких правовдіносинах підлягають застосуванню не норми ЖК УРСР, а норми, передбачені главою 32\~ЦКУкраїни. Тобто стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК України. З врахуванням того, що на спірне житло розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя та позивачеві фактично належить право власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , якою вона має, зокрема, право на користування, позивач не потребує надання житлового сервітуту на зазначену квартиру. Відтак, суд вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині визнання за позивачем права користування, вселення та надання їй ключів від квартири [ADDRESS] , в задоволені інших позовних вимог слід відмовити. Згідно ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають пропорційному стягненню з відповідача, а саме за три задоволені немайнові вимоги в розмірі 2305,20 грн. (768,40*3) . На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: partial