Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат, понесених на навчання неповнолітньої дитини звернулась [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просять суд їх задоволити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]: кошти в сумі 5200,00 грн. за навчання доньки [PERSON] в Інституті права та психології Національного університету «Львівська політехніка» за 1 курс навчання за 2014/2015 роки; кошти в сумі 880,00 грн. за проживання доньки [PERSON] у гуртожитку Національного університету «Львівська політехніка» у період навчання на першому курсі за 2014/2015 роки; кошти в сумі 2400,00 грн. за навчання доньки [PERSON] Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка [PERSON]» у першому та другому півріччі 2014/2015 роки та судові витрати по справі, а саме 2000,00 грн. витрат за надану правову допомогу та 243,60 грн. сплаченого судового збору. Свої позовні вимоги мотивують тим, що від спільного шлюбу сторони мають доньку [PERSON]. Рішенням Рівненського міського суду від 27 листопада 2001 року шлюб між сторонами розірвано, донька залишена на проживанні з матір'ю та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 25% від заробітку в місяць на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2013 року відповідача було позбавлено батьківських прав стосовно доньки [PERSON]. На даний час донька навчається у Інституті права та психології національного університету «Львівська політехніка» на денній формі навчання і згідно договору №3433-16 про платні послуги за навчання [PERSON] за період з 2014 року по 2018 рік необхідно сплатити 48\~540,00 грн. За перший курс навчання доньки 2014/2015 роки позивачем було сплачено 10\~400,00 грн., а за проживання дитини у гуртожитку студмістечка за період навчання було сплачено 1760,00 грн. Крім того, донька [PERSON] з 01 вересня 2014 року зарахована до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка [PERSON]» за заочною формою навчання, і відповідно позивачем було сплачено за навчання дитини за період 2014/2015 роки 4800,00 грн. У зв'язку з тим, що у добровільному порядку відповідач не бажає надавати допомогу на утримання неповнолітньої доньки, яка навчається, тому просять суд стягнути з відповідача на користь позивача половину понесених витрат на навчання дитини. Крім того, позивачем було сплачено 2000,00 грн. за надану правову допомогу та 243.60 грн. судового збору, які позивач та представник позивача просять суд стягнути з відповідача на користь позивача. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача визнала частково. Суду пояснила, що її довіритель протягом 2014 року сплатив аліменти на утримання дочки [PERSON] на загальну суму 32\~143,55 грн. та вважає, що вказана сума е достатньою для оплати навчання та проживання дочки в університеті та для нормального її матеріального забезпечення) харчування, одягу. Та інше). Однак, її довіритель не заперечує проти стягнення з нього коштів за проживання дитини у гуртожитку студмістечка за період навчання 2014/2015 року в розмірі 1760,00 грн. В решті позовних вимог просить суд відмовити за їх безпідставністю. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1996 року, від якого у них 26 липня 1997 року народилась донька [PERSON]. Дана обставина стверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №055657 виданим 25 липня 1998 рок Відділом реєстрації ЗАГС м.Дубна Рівненської області з якого вбачається, що [PERSON] народилася 26 липня 1997 року в м.Дубно, про що в Книзі записів актів громадянського стану про народження 1997 року 08 місяця 12 числа зроблено відповідний запис за №273. Батьками записані [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Рівненського міського суду від 27 листопада 2001 року шлюб між сторонами розірвано, донька залишена на проживанні з матір'ю та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 25% від заробітку в місяць на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2013 року відповідача було позбавлено батьківських прав стосовно доньки [PERSON]. Станом на день прийняття рішення судом донька сторін є повнолітньою. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні довідки від 08 жовтня 2014 року №16763 виданої Національним університетом «Львівська політехніка» [PERSON] є студентом першого курсу освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» інституту права та психології Національного університету «Львівська політехніка» та закінчує навчання в червня 2018 року. З дослідженого в судовому засіданні договору №3433-16 про платні послуги вбачається, що договір укладений між [PERSON] та Національним університетом «Львівська політехніка» про те, що виконавець бере на себе зобовязання за рахунок коштів замовника здійснити навчання [PERSON] на денній формі навчання, за галуззю знань право, за напрямом правознавства з присвоєнням кваліфікації при успішному навчання бакалавр. Термін чинності договору з дня його підписання до 30 червня 2018 року. Загальна вартість освітньої послуги становить 48540,00 грн. З дослідженої в судовому засіданні квитанції до прибуткового касового ордера від 09 серпня 2014 року вбачається, що [PERSON] сплатила за навчання [PERSON] згідно договору №3433-16 від 09 серпня 2014 року кошти в сумі 10\~400 грн. 00 коп. Згідно досліджених в судовому засіданні квитанцій вбачається, що позивачем [PERSON] за проживання доньки [PERSON] у гуртожитку студмістечка за період навчання 2014/2015 було сплачено 1760,00 грн. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні довідки від 09 жовтня 2014 року №15.018 виданої Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка [PERSON]» вбачається, що [PERSON] є дійсно студентом першого курсу, факультету економічного, спеціальності фінанси і кредит. З дослідженого в судовому засіданні договору №01114119 на підготовку бакалавра з вищою освітою у Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний економіко гуманітарний університет імені академіка [PERSON]» від 01 вересня 2014 року, укладеного між ПВНЗ «МЕГУ імені академіка [PERSON] та [PERSON] вбачається, що університет бере на себе зобовязання здійснити підготовку [PERSON] за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр за заочною формою навчання за напрямом підготовки «фінанси і кредит». Вартість навчання за 2014/2015 роки становить 4800,00 грн. З досліджених в судовому засіданні квитанцій вбачається, що позивачем сплачено за навчання доньки у Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка [PERSON] кошти в сумі 1440,00 грн. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. \~\~\~\~Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (надалі Конвенція про права дитини), Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) Кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Конституцією України визначено основні права і обовязки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей, Зокрема, у частині 2 ст.51 Основного Закону України і кореспондованій їй статті 180 СК України зазначається, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.8 закону України «Про охорону дитинства» Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як було встановлено в судовому засіданні, донька сторін навчається у навчальних закладах в зв'язку з чим вона потребує додаткових витрат на навчання.\~\~ Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагають додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Відповідно до розяснень наведених у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 оку за №3, звернуто увагу суддів на те, що до передбаченої ст.185 Сімейного Кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвиток її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактичні зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення викладено і у статті 16 ЦК України, якою установлено, що кожній особі надано право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування додаткових витрат понесених на навчання неповнолітньої дитини. \~\~\~Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають до повного задоволення. Статтею 59 Конституції України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» на органи адвокатури України покладено в обовязок надання правової допомоги пр. вирішенні справ у судах. У відповідності до статті 59 Основного Закону України, статті 12 ЦПК України, ст.26 Закону України, ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» між адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладено договір доручення про здійснення захисту прав позивача та надання необхідної юридичної допомоги при складанні документів, представництві інтересів в суді. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові\~\~витрати\~\~складаються\~\~з\~\~судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. \~\~\~\~Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової\~\~справи, належать: витрати на правову допомогу. \~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. \~\~\~\~Як вбачається з досліджених матеріалів справи при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. згідно квитанції від 17 квітня 2015 року. Також, позивачем було сплачено 2000,00 грн., повязаних з оплатою правової допомоги адвоката, що підтверджується квитанцією №4728_12. Враховуючи, що рішення суду було прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved