Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просив повернути дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за місцем їх прописки. Свій позов [PERSON] мотивував тим, що 30 травня 2016 року відповідач, яка ніде не працює, самовільно замість відвести дітей до садочка, забрала дітей і відвезла їх до м.Семенівка, не повідомивши про це позивача. Зазначив, що він не знає де його діти, як їм живеться, що з ними, що він сумує за ними. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 листопада 2016 року позов задоволено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, в матеріалах справи відсутнє рішення суду про визначення місця проживання дітей разом з позивачем, також суд не зазначив норму закону, згідно якої діти мають поживати з батьком без матері. Апелянт зазначає, що судом взагалі не зясовані обставин, що мають значення для справи, не залучено орган опіки та піклування, справу розглянуто без участі відповідача. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що залишення дітей за попереднім місцем проживання не створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоровя і обставини не змінилися так, що повернення суперечитиме їх інтересам, а тому встановлені судом обставини є підставами для задоволення позову. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин. Однак, з такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитись повністю, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН, 20 листопада 1959 р. (принцип 6, 8), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Дитина повинна при всіх обставинах бути серед тих, хто першим отримує захист і допомогу. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 21 квітня 2001 року виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Встановлено, що 12 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]У.) укладено шлюб (а.с.9). Від даного шлюбу у них є син [PERSON], [INFO] (а.с.8) та донька [PERSON], [INFO] (а.с.7). Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.38). Даним рішенням встановлено, що з червня 2016 року сторони спільне господарство та бюджет не ведуть, мешкають окремо, позивач поновлювати сімейні відносини не бажає по причині застосування відповідачем до неї фізичного насилля (що визнає [PERSON]І.). Також встановлено, що [PERSON] працює вчителем математики Костобобрівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Семенівської районної ради Чернігівської області (а.с.39). Тобто, вбачається з матеріалів справи, що позивач звернувся в суд з даним позовом приховуючи, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Суд першої інстанції в порушення ст.ст.214, 215 ЦПК України належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не зясував та не перевірив вищезазначені обставини. Так, дійсно, згідно ч.1 ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції взагалі не було встановлено де зареєстровані діти, нема довідки про місце реєстрації, нема рішення суду, що діти повинні проживати саме з батьком, не надано доказів, що відповідач викрала дитину і позивач звертався з даного приводу до поліції. Також судом не було встановлено чи буде небезпечно для життя дітей повертатися до батька, який застосовував фізичне насилля до їх матері, при цьому сам визнає дану обставину, що підтверджено судовим рішенням. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом не встановлено, з ким саме проживають діти після розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення малолітніх дітей за місцем проживання батька не залучено до участі в справі орган опіки та піклування, що є порушенням ч.4 ст.19 СК України. Встановлено, що позивач, всупереч ст.ст.10, 57-60 ЦПК України не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що малолітні діти проживали з ним на підставі закону або рішення суду, а відповідач самочинно, без його згоди змінила визначене місце проживання дітей. Тому підстав, передбачених ч. 1 ст. 162 СК України для повернення та передачі малолітніх дітей позивачеві судом не встановлено. Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до вимог ст.309 ЦПК України. Одночасно судова колегія в силу ст.88 ЦПК України вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений нею при поданні апеляційної скарги судовий збір в сумі 606 грн. 32 коп.

Outcome: approved