Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

В серпні 2014 року в суд надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про надання судового дозволу на перетин кордону України /виїзд із України/ синові громадянину України [PERSON], який не досяг 16-річного віку, без дозволу батька в супроводі матері дитини до досягнення дитиною 18 років та надання судового дозволу на виготовлення проїзного документу на імя дитини для здійснення ним закордонних подорожей. В позовній заяві зазначено, що з відповідачем перебувала в шлюбі із 21.06.2003 року по 26.10.2009 року, від шлюбу є син [PERSON], [INFO], котрий залишений за рішенням суду на проживання із матір»ю. 16.02.2011 Року відповідач дав свою нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина із нею для подальшого проживання в Іспанію. 26.05.2011 Року вона із сином виїхали в Іспанію, де проживають і мають статус резидентів Іспанії та право на необмежене терміном проживання, навчання і роботу. За цей період вони жодного разу не змогли приїхати в Україну внаслідок погрози та небажання відповідача надавати повторні дозволи на виїзд дитини за кордон. Починаючи із 2012 року вона неодноразово просила відповідача надати повторний дозвіл для перетину кордону України сином, а 25 лютого 2015 року надіслала офіційний лист із повідомленням з цього приводу. Дозволу від батька дитини для перетину кордону України її сином вона не отримала, натомість отримала від нього зустрічну пропозицію надання дозволу в обмін на відмову від аліментів, на що не погодилась. Крім того, встановлено що відповідач виїзжає на ПМЖ в країну Ізраїль, не вказуючи конкретного місця свого спрямування, рішенням Рівненського міського суду від 07.07.2015 року у цьому звязку із відповідача стягнуті аліменти до досягнення дитиною 18 років, тобто після виїзду розшукати відповідача буде неможливо. На даний час відповідач не спілкується з нею та дитиною. Своєю бездіяльністю перешкоджає вільному пересуванню її та дитини між двома країнами, чим порушує ст.33 Конституції України, ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 12 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Письмових заперечень відповідача на позовну заяву до суду не надано. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги повністю. Додатково пояснила обставини позову, вказала, що 28.04.2015 року відповідач одержав офіційну згоду позивачки на виїзд за кордон в Ізраїль. Після цього позивачка попросила дати дозвіл на перетин кордону України дитиною, на що відповідач поставив умову про відмову від аліментів. Дозвіл до 18 років на перетин кордону дитиною необхідний для забезпечення навчання сина сторін, оскільки в Іспанії передбачене обовязкове навчання до 18 років, при умові що відповідач має намір виїзду. Коли у дитини буде дозвіл, під час літніх канікул дитина приїде з матір»ю. Дозвіл необхідний для забезпечення можливості повернення дитини в Іспанію до початку навчального року. У цьому звязку позов заявлений в період перебування дитини за кордоном до її приїзду. Відповіді відповідача на офіційний лист позивача від 25 лютого 2015 року вона не отримувала і позивачу його змісту не передавала. Кому належить підпис на рекомендованому поштовому повідомленні про отримання відповіді відповідача пояснити не може. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі за рішенням суду. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, вважаючи їх не обґрунтованими, такими, що до задоволення не підлягають. Заперечують тиск та погрози із боку відповідача з приводу ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон в майбутньому. Заборгованість відповідача по аліментах на даний час погашена в повному обсязі. Відповідач не виїхав за кордон і строки його виїзду невідомі. Наявна розписка позивачки на час надання відповідачем офіційного дозволу на виїзд дитини за кордон про те, що позивачка щорічно буде привозити дитину в Україну для спілкування із батьком на 50 днів, чого не виконувалось жодного разу. Крім того, ще в період проживання позивача в Україні відповідач вимушений був звертатися в органи опіки та піклування з приводу встановлення порядку спілкування із дитиною через перешкоди з боку позивача. Із часу виїзду в 2011 році дитина не бачила батька і не спілкувалася. Батько не проти надання такого дозволу з метою забезпечення навчання і проживання дитини за кордоном, проте з умовою забезпечення зустрічі дитини із батьком, оскільки він, бабуся і дідусь мають право на спілкування із дитиною. Вважають неможливим надання дозволу на виїзд дитини за кордон за умови не перебування дитини в Україні, без обумовленого терміну та країни виїзду. Для вирішення таких питань позивачу із дитиною необхідно приїхати в Україну, зустрітися і вирішити питання. Своєю відповіддю на офіційний лист позивача відповідач не заперечував дозволу, лише пропонував уточнити строки та порядок виїзду. В інший спосіб з приводу надання дозволу позивачка до нього не зверталась, він ніколи не відмовляв і ніяк не погрожував. Вважають, що дитину від відповідача заховали, а судовий позов заявлений з метою перешкоджання і унеможливлення зустрічі батька із дитиною на час приїзду сина в Україну. У разі задоволення позовних вимог в судовому порядку дитини відповідач більше не побачить, оскільки позивач маніпулює дитиною. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Представник третьої особи на підставі досліджених доказів вважає доцільним часткове задоволення позовних вимог в інтересах дитини, з метою забезпечення навчання дитини за кордоном, враховуючи тривалі конфліктні відносини сторін, шляхом надання відповідного дозволу на перетин кордону України неповнолітнім [PERSON], [INFO], до кінця року або на літній сезон 2015 року. Оцінюючи пояснення, досліджені надані в справі докази, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено на підставі досліджених доказів, що позивач та відповідач, з 21.06.2003 року перебували в шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.10.2009 року. За час шлюбу між сторонами у них народився син [PERSON], [INFO], котрий залишений за рішенням суду про розірвання шлюбу на проживання із матір»ю. 24.09.2010 року, розпорядженням міського голови міста Рівне № 898-р за заявою батька було визначено спосіб участі у вихованні дитини відповідачем, встановивши можливість систематичних побачень останнього з сином щотижня з 18.00 год. неділі до 08.00 год. вівторка. В квітні місяці 2011 року, син [PERSON] виїхав разом з позивачем на проживання до Іспанії і на даний час перебуває в даній країні. Виїзд з України [PERSON] був узгоджений з відповідачем, який в свою чергу, видав посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] заяву від 16.02.2011 року про дозвіл на виїзд сина за межі території України. З часу виїзду до Іспанії, [PERSON] жодного разу не повертався до України. В свою чергу, відповідно до наданої відповідачем суду розписки, виданої 16.02.2011 року позивачем, яка визнана представником позивача, остання зобовязалась приїжджати разом з [PERSON] до України для спільного перебування з відповідачем щорічно, терміном не менше 50 днів. Однак, взятого на себе зобовязання не виконувала та без отримання повторного дозволу від відповідача виконувати відмовляється. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;\~2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою безгромадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вказані вище вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. З пояснень відповідача та представника позивача в справі сторони не підтримують подружніх стосунків та проживають окремо. 25.02.2015 Року позивач звернулась до відповідача, адресувавши йому лист, з проханням надати нотаріально засвідчений дозвіл на перетин кордону України сином [PERSON]. 16.03.2015 Року, відповідач надіслав позивачу відповідь на зазначений вище лист в якому не заперечував надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] за межі території України в поряду визначеному законом, для цього просив необхідні відомості про державу прямування і терміни перебування. Таким чином, судом встановлено відсутність спору між сторонами в справі, який на думку позивача підлягає вирішенню у судовому порядку. Будь-яких доказів чинення з боку відповідача перешкод у виїзді сина [PERSON] за кордон у супроводі матері чи його відмови у наданні згоди на виїзд дитини за кордон позивач суду не надала, а покликання на можливу відмову зі сторони відповідача у такому виїзді, в разі повернення дитини до України, є лише припущеннями, які не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Крім того, підстав для надання дозволу у виїзді за межі території України малолітньому [PERSON] суд не вбачає з огляду і на те, що дитина, на даний час, перебуває в Іспанії, а отже і не потребує виїзду з України. Вирішення позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в цьому випадку буде передчасним. Лише після повернення дитини до України можливе вирішення спірного питання в судовому порядку. Обставини, щодо погроз та небажання відповідача надавати повторні дозволи на виїзд дитини за кордон, викладені в позові, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження з посиланням на докази. Покликання позивача на аліментні зобовязання відповідача та не спілкування з сином не повязані з предметом розгляду даної справи і доказуванню в ній не підлягають. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в їх задоволені слід відмовити. На підставі наведеного, ст.141 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»,

Outcome: dismissed