Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

в позові вказано, що згідно договору купівлі-продажу квартири ВЕО№542679 від 30.05.2007 року, [PERSON] є співвласником квартири, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідач у даній квартирі зареєстрована, але фактично уже довший час у квартирі не з`являється та не проживає в ній. Відповідач житловим приміщенням не користується, не цікавиться. Реєстрація відповідача в квартирі порушує права позивача на вільне розпорядження та користування майном, спричиняє збільшення щомісячних витрат по комунальних платежах. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. Згідно договору купівлі-продажу квартири ВЕО№542679 від 30.05.2007 року, що знаходиться по [ADDRESS] , співвласниками квартири є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно відомості №02-02/460 від 05.02.2019 року, виданої КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ч. 2 ст. 317 ЦК України вказано, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Таким чином відповідач на власний розсуд вирішує для себе питання користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач є співвласником спірної квартири, тому йому належить нічим не обмежене право користування спірної квартирою, крім обовзків, що встановлені законом. Місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності. Інші співвласники не вправі порушувати речові права іншого співвласника. Так в ч. 2 ст. 405 ЦК України вказано, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак відповідач є співвласником спірної квартири. Тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не підлягають застосуванню в даному спорі. Положення ЦК України та інших актів цивільного законодавства не передбачають правових підстав для звернення позивача із позовом до відповідача про позбавлення його права власності. Таким чином позивачу не гарантовано законом звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача права власності. Натомість в ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином на час звернення до суду позивачу було однозначно відомо положення ч. 1 ст. 321 ЦК України. Проте його не вказано в позовній заяві. Отже на час звернення до суду із позовом позивач зобов`язаний враховувати зміст ч. 1 ст. 321 ЦК України. В ч. 2 ст. 321 ЦК України вказано, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Такої правової підстави позивач перед судом не довів. В ст. 12 ЦПК України вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином на позивача процесуальним законом покладено обов`язок довести перед судом існування фактичних обставин та правових підстав звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача його права власності. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Таким чином подання позову за обставин проголошення в ч. 1 ст. 321 ЦК України непорушності права власності і заборони протиправного позбавлення цього права чи обмежений у його здійсненні без наведення правових підстав такого позову є формою зловживання правом на звернення д осуду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам. У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Проте суд повинен перевірити, чи спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, породжує наслідки, що відповідають принципам конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ (див. пп.190, 191 рішення у справі «Scordino v. Italy (№1)»). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право власності власника на майно. Отже положеннями Конституції України та зазначеної Конвенції гарантовано непорушність права власності відповідача без доведення правових підстав втручання у відповідне право, які прямо були б гарантовані законом позивачу у відповідному спорі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: dismissed