Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що 11 грудня 2007 року він уклав з ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір. Згідно з п.7.1 цього договору ЗАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 80356 гривень 24 копійок: з яких 53980 гривень для купівлі автомобіля, 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави, 2752 гривні 98 копійок для сплати страхових платежів, 4318 гривень 40 копійок для сплати винагороди за надання фінансового інструменту та 19270 гривень 86 копійок для сплати додаткових страхових платежів у випадках, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 кредитного договору. Згідно з п.2.3.1 цього договору ЗАТ КБ «Приватбанк» мав право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Однак ЗАТ КБ «Приватбанк» не видав [PERSON] грошові кошти в розмірі 9304 гривень 49 копійок для сплати страхових платежів. Крім того, 9 січня 2009 року набрав чинність Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Цим Законом був доповнений ЦК України статтею 10561, згідно з ч.2 якої банку заборонялось збільшувати розмір процентів в односторонньому порядку. Тому [PERSON] просить суд визнати недійсним п.2.3.1 кредитного договору з 9 січня 2009 року; визнати неправомірними дії ЗАТ КБ «Приватбанк», спрямовані на збільшення в односторонньому порядку розміру відсотків за користування кредитом з 9 січня 2009 року; зобов'язати відповідача перерахувати розмір грошових коштів, сплачених позивачем, з урахуванням цієї обставини; розірвати кредитний договір; зобов'язати ПАТ «КБ «Приватбанк» перерахувати грошові кошти, сплачені позивачем, з урахуванням того, що йому не виплачені 9304 гривні 49 копійок; та стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» пеню в розмірі 3396 гривень 14 копійок. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримують позов та просять суд задовольнити його. Представник відповідача Вінник А.М. не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він просить суд при вирішенні спору застосувати строк позовної давності та на цій підставі відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 11 грудня 2007 року [PERSON] уклав з ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №DN81AR01170143 (а.с.16-21 т.1), за яким ЗАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 80356 гривень 24 копійок: з яких 53980 гривень для купівлі автомобіля, 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави, 2752 гривні 98 копійок для сплати страхових платежів, 4318 гривень 40 копійок для сплати винагороди за надання фінансового інструменту та 19270 гривень 86 копійок для сплати додаткових страхових платежів у випадках, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 кредитного договору. Крім того, згідно з п.2.3.1 цього договору ЗАТ КБ «Приватбанк» мав право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що 9 січня 2009 року набрав чинність Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Цим Законом був доповнений ЦК України статтею 10561, згідно з ч.2 якої банку заборонялось збільшувати розмір процентів в односторонньому порядку. Однак розділом ІІ цього Закону було визначено, що він набирав чинність через 10 днів з дня його опублікування та не мав зворотної дії у часі. Ця обставина свідчить про те, що станом день укладення кредитного договору ч.2 ст.10561 ЦК України не була чинною. Тому п.2.3.1 цього договору не суперечив цій нормі чинного цивільного законодавства. З огляду на ці обставини суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним п.2.3.1 кредитного договору, для визнання неправомірними дій ЗАТ КБ «Приватбанк», спрямованих на збільшення в односторонньому порядку розміру відсотків за користування кредитом з 9 січня 2009 року, та для покладення на відповідача зобов'язання перерахувати розмір грошових коштів, сплачених позивачем, з урахуванням цієї обставини. Тому у задоволенні позову в частині цих вимог належить відмовити. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені обставини. З мотивувальної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 червня 2014 року (а.с.71-72 т.1), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2014 року (а.с.73-76 т.1), вбачається, що ЗАТ КБ «Приватбанк» перерахував [PERSON] грошові кошти в повному обсязі. У такий спосіб ЗАТ КБ «Приватбанк» належним чином виконав всі без виключення зобов'язання за кредитним договором. Станом на час розгляду цивільної справи рішення суду першої інстанції набрало законної сили. Встановлені в ньому обставини не підлягають повторному доказуванню або спростуванню. Тому суд вважає, що відсутні підстави для покладення на ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов'язання перерахувати грошові кошти, сплачені позивачем, з урахуванням того, що йому ніби то не були виплачені 9304 гривні 49 копійок; та для стягнення з відповідача на користь [PERSON] пені в розмірі 3396 гривень 14 копійок. У задоволенні позову в частині цих вимог слід відмовити також. Крім того, відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Встановлено, що ЗАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит в повному розмірі. У такий спосіб позивач отримав те, на що він розраховував при укладенні кредитного договору. З огляду на ці обставини суд вважає, що відсутні підстави для розірвання кредитного договору. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги належить відмовити також.

Outcome: dismissed