Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 15 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] в якій просить розірвати шлюб між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] , зареєстрований 01 серпня 2013 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківськиій області складено актовий запис № 53. Від шлюбу є неповнолітні діти : дочка - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їх сім?я з [PERSON] розпалась, їх неповнолітні діти дочка - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] проживають з нею, за адресою : [ADDRESS] . Вважає, що з огляду на досвід який існує у суспільстві, проживання дитини разом з матір?ю, є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу. Позивач вказала, що має постійне місце роботи, забезпечена службовим житлом, в якому є всі необхідні умови для проживання дітей, а тому вважає, що місце проживання дітей слід визначити з нею, при цьому вказала, що не має наміру перешкоджати відповідачу - батькові дітей у здійсненні його прав та обов?язків щодо спільних дітей. Відзив на позовну заяву відповідачем у встановлений судом термін до суду не подано. Заяви (клопотання) учасників справи: позивач [PERSON] 15.03.2019 року подала клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які свідчать про існування спору про визначення місця проживання дітей (а.с.42-60). відповідач [PERSON] 19.06.2019 року подав заяву про визнання позову (а.с.89). третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради подав клопотання про долучення до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування № 2608-2225 від 21.05.2019 року (а.с. 83-84). Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15.02.2019 року виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання дітей та передано роз`єднані матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання дітей - до канцелярії Шевченківського районного суду м. Львова для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду (а.с.1-2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання по справі на 15.03.2019 року (а.с. 28-29); Підготовче судове засідання 15.03.2019 року відкладено (а.с.38); Підготовче судове засідання 11.04.2019 року відкладено (а.с.72-74); Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.04.2019 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (а.с. 72-74); Підготовче судове засідання 28.05.2019 року відкладено (а.с.86); Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2019 року, призначено справу до судового розгляду (а.с. 93-94) В судовому засіданні 19.06.2019 року: позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на мотиви які викладені, просила задовольнити та визначити місця проживання дітей з нею. відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, показав, що не заперечує, щодо визначення місця проживання дітей разом з матір?ю. представник третьої особи - органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради - Брикса Р.З. відносно задоволення позову не заперечував, та послаючись на обставини викладені у висновку органу опіки та піклування. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено що: відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] (дошлюбне - [PERSON] ) та [PERSON] , зареєстрували шлюб 01.08.2013 року про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківськиій області складено відповідний актовий запис № 53 (а.с.7); від спільного шлюбу є двоє неповнолітніх дітей: - неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківськиій області18.02.2014 року складено відповідний актовий запис № 22 (а.с.8); - неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] про що Козівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 13.01.2018 року складено відповідний актовий запис № 04 (а.с.9). Відповідно до ордеру на службове житлове приміщення № 0000676 від 23 березня 2017 року, [PERSON] з сім?єю яка складається з трьох осіб: - [PERSON] - основний; - [PERSON] - чоловік; - [PERSON] - донька виділене службове житлове приміщення яке складається з двох ізольованих кімнат житловою площею 37,5 кв.м. (а.с.14) . Відповідно до довідки Військової прокуратури Західного регіону № 228 від 14.09.2018 року [PERSON] відповідно до наказу № 259к від 14.05.2018 року з 18 вересня 2018 року приступила до виконання службових обов?язків за посадою прокурора відділу організації представництва інтересів громадянина або держави в суді при виконанні судових рішень військової прокуратури Західного регіону України (а.с.26). Згідно рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 04.12.2018 року, з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином [PERSON] повноліття (а.с. 46-50). Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами пояснення та докази у їх сукупності та кожен окремо, з врахуванням позиції відповідача про винання позовних вимог, вважає за можливе позовні вимоги про про визначення місця проживання дитини - приходить до наступного. Згідно із ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України). Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно висновку органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації від 21 травня 2019 року № 2608-2225, вбачається, що фактичного спору про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір?ю [PERSON] , не має, тому що діти фактично проживають з нею за адресою: [ADDRESS] та батько дітей [PERSON] даний факт не заперечує. Вказані обставини встановлені комісією з питань захисту прав дитини (а.с. 84). Судом встановлено, та не оспорюється сторонами що діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають з матір?ю з матір?ю [PERSON] , тому доказуванню дані обставини не підлягають та визнані сторонами по справі. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з матір?ю підлягають задоволенню. Суд враховує, що діти проживають з нею, останньою створені належні умови для проживання, виховання та розвитку та відповідач не заперечує проти факту проживання дітей з матір?ю. Суд приймає визнання відповідачем позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 26 грудня 2009 року №14 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, такі доводи в частині доведеності позовних вимог є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, визнані відповідачем та сумніву у суду не викликають. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 768,40 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved