Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

В серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.03.2007 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №ZRW1GК00000046 згідно якого позивач отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 05.03.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] 06.03.2007 року уклали договір іпотеки № ZRW1GК00000046. Згідно договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 09.07.2013 р. виникла заборгованість в сумі - 58075,11 Дол. США., що за курсом 7,99 грн. складає - 464020,13 грн. В подальшому позивач подав уточнену позовну заяву до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно та про виселення відповідачів, які проживають у зазначеній квартирі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі у зв'язку із зайнятістю по роботі. Третя особа Новоград-Волинський РС УДМС України в Житомирській області в судове засідання не з'явились, заяв про слухання чи відкладення справи суду не надали, а тому судом ухвалено проводити розгляд без їх участі, оскільки останні були повідомлений про місце і час продовження розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідачів, врахувавши заяву відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZRW1GК00000046, відповідно до умов якого останній взяв в банку кредит у розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою 12,0% річних за користування кредитом /а.с.75-77/. Згідно п.2.2.4 вказаного кредитного договору позичальник зобов'язується погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.7.1 та п 2.3.3 цього договору/а.с.75-77/. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором в сумі 58075,11 Дол. США., що за курсом 7,99 грн. складає - 464020,13 грн., яка складається: - заборгованість за кредитом - 24648,95 дол. США; - заборгованість за відсотками - 13512,08 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 2150,00 дол. США; - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 14968,80 дол. США; - штраф (фіксована частина) - 31,29 дол. США; - штраф (процентна складова) - 2763,99 дол. США. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], порушуючи умови кредитного договору, свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, заходів направлених на погашення кредиту, відсотків та пені не приймав. Таким чином, безпідставне невиконання відповідачем [PERSON] своїх договірних зобов'язань, порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит. Встановлено, що 06 березня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки №ZRW1GК00000046, згідно з умовами якого банком прийнято від відповідача в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру загальною площею 58,60 кв.м, житловою площею 41,60 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.72-74/. Згідно п.12.5 договору іпотеки, предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, не є часткою, паєм у статутному фонді підприємства, не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст.ст. 589, 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, а право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 4 Іпотечного договору в розділі «Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя» установлено право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Отже, вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням всіх повноважень необхідних для здійснення продажу підлягає до задоволення. Згідно ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У пункті 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при визначенні початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Встановлено, що на даний час в квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] тимчасово виписалась на навчання, але періодично приїздить та зберігає в квартирі свої речі /а.с.46/. За змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення громадян, що мешкають у житловому будинку, на який як на предмет іпотеки звернуто стягнення, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Тобто, для виселення мешканців у судовому порядку на підставі рішення суду із житлового будинку чи іншого житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, обов'язковою передумовою є надіслання іпотекодержателем таким мешканцям письмової вимоги про необхідність добровільного звільнення житлового будинку чи іншого житлового приміщення і лише у разі відмови мешканців добровільно звільнити у вказаний місячний або інший погоджений між сторонами строк житловий будинок чи інше житлове приміщення примусове виселення таких мешканців може бути здійснене на підставі рішення суду за зверненням іпотекодержателя. Оскільки банком 30.10.2013 року направлялась відповідачам письмова вимога про добровільне звільнення відповідачами квартири, суд вважає, що в даному випадку позивачем було дотримано вищевказану процедури виселення, а тому позов в частині виселення відповідачів з іпотечної квартири підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved