Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

В позові [PERSON] зазначила, що є власником наступного нерухомого майна: земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 13020823209; житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 1004400523209; запис про державну реєстрацію права власності № 15984773 від 16 серпня 2016 року; гаражу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер майна - 16342935; кафе «[INFO]» з літнім майданчиком, реєстраційний помер майна - 22196910. Постановою про відкриття виконавчого провадження б/н, виданою 14 січня 2010 року державним виконавцем ВДВС Василівського РУЮ Горпиничем С.С. накладено арешт на все нерухоме майно, яке належить позивачу. Згідно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень обтяження земельної ділянки зареєстроване за номером запису про обтяження 206846; обтяження житлового приміщення в гуртожитку зареєстроване за номером запису про обтяження - 15984873; обтяження кафе «[INFO]» з літнім майданчиком зареєстроване за номером запису про обтяження 15984873. Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 26051461 від 29 січня 2010 року на підставі тієї ж самої постанови накладено арешт на все рухоме майно [PERSON], реєстраційний номер 9463879. Разом з тим, з повідомлення Василівського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 27708 від 27 листопада 2018 року, вбачається, що 14 січня 2010 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника, згідно даних ВП - спецрозділ. Постановою про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника передбачено накладення обтяження виконати в строк до 21 січня 2010 року. 22 січня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. 28 лютого 2011 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника з метою забезпечення виконання виконавчого документа. Згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень 07 березня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі п.2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на той час) у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Державним виконавцем відповідно здійснено заходи щодо розшуку такого майна, які виявилися безрезультатними. Строк повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання - до 07 березня 2014 року. Позивач вказує, що на теперішній час виконавче провадження знищено, стан його виконання не, перевірити достовірність винесеної державним виконавцем постанови неможливо. Оскільки строк пред'явлення виконавчого листа сплив 08 березня 2014 року, а стягувач у встановлений термін повторно не направив його на виконання до органів державної виконавчої служби, що унеможливлює його подальше фактичне виконання зі спливом встановленого строку, позивач звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту. [PERSON] вважає, що арешт її рухомого та нерухомого майна перешкоджає їй в користуванні належним їй майном, а тому просила суд про зняти арешт з належного їх нерухомого та рухомого майна. В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача - Василівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, проте до суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи за відсутності представника та заперечення на позов з підстав неможливості зняття арешту з майна через відсутність виконавчого провадження (а.с. 28-29). Оглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1,2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що позивач є власником наступного нерухомого майна: земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 13020823209; житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 1004400523209; запис про державну реєстрацію права власності № 15984773 від 16 серпня 2016 року; гаражу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер майна 16342935; кафе «[INFO]» з літнім майданчиком, реєстраційний помер майна 22196910. Зазначені відомості підтверджуються Інформаційний довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 145812429 від 19 листопада 2018 року (а.с.17-21). Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №26051461 від 29 січня 2010 року, виданому Запорізькою філією ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 14 січня 2010 року державним виконавцем ВДВС Василівського РУЮ Горпинич С.С. накладено обтяження у вигляді арешту рухомого майна на все рухоме майно, що належить [PERSON] (а.с.22). Згідно повідомлення Василівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області від 27 листопада 2018 року №27708, 14 січня 2010 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника, згідно даних ВП - спецрозділ. Постановою про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника передбачено накладення обтяження виконати в строк до 21 січня 2010 року. 22 січня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. 28 лютого 2011 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника з метою забезпечення виконання виконавчого документа. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, 07 березня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі п.2 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на той час) у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Державним виконавцем здійснено заходи щодо розшуку такого майна, які виявилися безрезультатними. Строк повторного пред'явлення виконавчого документу до виконання - до 07 березня 2014 року. Відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008 р. Міністерства юстиції України п.9.9., строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить (один) рік (а.с.23). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що на теперішній час на виконанні Василівського районного відділу ДВС ГУТУЮ в Запорізькій області відсутнє виконавче провадження відносно позивача [PERSON], а отже, перестали існувати підстави для арешту майна позивача, враховуючи конституційний принцип непорушності права власності особи, суд приходить до висновку, що права позивача існуванням арешту на належне їй на праві власності майно порушені, а тому підлягають судовому захисту шляхом зняття арешту з вищевказаного рухомого майна. Посилання відповідача - Василівського районного відділу ДВС ГУТУЮ у Запорізькій області на неможливість зняття арешту через відсутність у відділі ДВС виконавчих проваджень, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки існування самого арешту на майно позивача не оспорювалося відповідачем, а відсутність виконавчих проваджень не свідчить про відсутність порушення прав позивача накладенням такого арешту.

Outcome: approved