Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 24. 06.2008 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір про іпотечний кредит №1685-ДКФ. Відповідно до даного договору банк надав [PERSON] у кредит 460 000,00 грн. з цільовим призначенням - на придбання житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. У забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» 24.06.2008 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4855. Також у забезпечення виконання зобов'язань за іпотечним договором 24.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір поруки №1 до кредитного договору №1685-ДКФ від 24.06.2008 року. В жовтні 2009 року між [PERSON] та відповідачами, [PERSON] та [PERSON] була досягнута усна домовленість про те, що [PERSON] бере на себе зобов'язання щодо виплати кредиту, а вони зобов'язалися передати йому всі права по володінню та розпорядженню будинку [ADDRESS]. У зв'язку з цим [PERSON] 30.10.2009 року у присутності [PERSON] сплатив [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 2 000,00 Євро з цільовим призначенням - передплата за вказаний будинок, про що свідчить розписка від 30.10.2009 року. Також [PERSON] відповідачу [PERSON] були переслані грошовим переводом Unistream кошти у розмірі 5 000,00 доларів США. 30.11.2009 року між позивачем, [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір поруки №1 до кредитного договору №1685-ДКФ, у відповідності до якого [PERSON] зобов'язався перед банком відповідати у солідарному порядку у повному обсязі за несвоєчасне та неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з цим [PERSON] 24.02.2010 року та [PERSON] 23.03.2010 року йому були надані довіреності, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровані в реєстрі №284 та №474. [PERSON] здійснив платежі по кредитному договору на загальну суму 125 000,00 грн. Оскільки відповідачі від виконання свого обов'язку щодо продажу будинку відмовляються, на його звернення з вимогою про повернення грошових коштів у сумі 186 186,42 грн. (125 000,00 грн.,+21 221,42 грн. (2 000 євро/100*1 061,0708 по курсу НБУ за 100 євро) + 39 965,00 грн. (5 000 доларів США/100*799,30 грн.) не реагують, позивач просить стягнути з відповідачів грошові кошти у сумі 186 186,42 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн., та судові витрати у розмірі 1 911,86 грн. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів грошові кошти, які є авансом в еквіваленті по курсу НБУ станом на момент подання позовної заяви та інші сплачені грошові кошти. Відповідач [PERSON] діючи в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо задоволення позову в частині стягнення суми авансу в розмірі 2 000 Євро та 5 000 доларів США та просив відмовити задоволенні позову в частині стягнення 125 000 гривень сплачених за договором поруки, зазначаючи, що між ним, його дружиною та позивачем дійсно існувала усна домовленість про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS], за якою вони отримали від позивача в якості авансу грошові кошти в розмірі 2 000 Євро та 5 000 доларів США, однак письмові угоди про купівлю-продаж даного житлового будинку не укладалися. Крім того, зазначив, що [PERSON] знищивши будинок завдав йому значної матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на його користь. Вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. В судовому засіданні встановлено, що 24.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір про іпотечний кредит №1685-ДКФ. Відповідно до даного договору банк надав [PERSON] 460 000,00 грн. з цільовим призначенням - на придбання житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). У забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» 24.06.2008 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4855 (а.с. 10-13). 24.06.2008 року у забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір поруки №1 до кредитного договору №1685-ДКФ (а.с. 15) Між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] була домовленість щодо купівлі-продажу будинку [ADDRESS], що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. На виконання цієї домовленості відповідачі отримали від позивача 30.10. 2009 року 2000 Євро та 18.11.2009 року 5 000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки а.с. 83, прибутковими касовими ордерами (а.с. 96-103), а також поясненнями сторін. На даний час грошові кошти відповідачами позивачу не повернуті, що підтверджується розпискою, а також поясненнями сторін. Згідно п.1.2 розділу 1 Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26 грудня 2003 р. № 242 та зареєстрованої в Мінюсті України 23 січня 2004 р. за N 106/8705 авансові платежі - грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Наведене визначення вказує на платіжну функцію авансу - сплата в рахунок майбутніх платежів за договором. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції. Проте, оскільки угода купівлі-продажу не була укладена та не було укладено нотаріально попередній договір купівлі-продажу, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, суд має виходити з того, що фактично позивачем було передано відповідачам суму авансу, про повернення якого позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому виходячи з диспозитивності судового процесу та враховуючи те, що представник позивача наполягав на стягненні грошових коштів в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на момент подання позовної заяви, а саме станом на 06. 08.2013 року, суд приходить до висновку, щодо стягнення з відповідачів на користь позивача суми авансу в розмірі 61 186, 42 грн. (200 Євро/100*1061, 0708 грн. = 21221,42 грн. + 5000 доларів США/100*799, 30 грн=39965,00 грн.) Що стосується стягнення з відповідачів на користь позивача 125 000 грн., які сплачені ним за кредитним договором від 24.06.2008 року, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. 30.11.2009 між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладений договір поруки №1 до кредитного договору №1685-ДКФ (а.с. 16). Згідно п.2.6. договору поруки №1 до кредитного договору №1685-ДКФ від 30.11.2009 року при виконані поручителем зобов'язань за кредитним договором №1685-ДКФ від 24.06.2008 року поручитель має право зворотної вимоги до боржника. За період з 24.11.2009 року по 25.06.2010 року [PERSON] з метою виконання грошових зобов'язань по кредитному договору №1685-ДКФ від 24.06.2008 року сплатив на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 125 000 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель [PERSON] як вбачається з визначення термінів в договорі поруки та п. 1.1 договору поруки відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, пені та інших платежів у розмірі, порядку та на умовах зазначених в кредитному договорі, тому відповідачі і позивач є солідарними боржниками. Відповідно вимог ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Відповідно вимог ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Зазначені наслідки наступають у разі повного виконання поручителем зобов'язання забезпеченого порукою (ч. 2 ст. 556 ЦК України) у відповідності до умов договору поруки. Однак, з матеріалів справи не вбачається, що зобов'язання перед ВАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №1685-ДКФ від 24.06.2008 року були виконані у повному обсязі поручителем, тому сплачені [PERSON] кошти у розмірі 125 000 грн. не є коштами, які можуть бути стягнуті на підставі вимог ст. 556 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регресу) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. У зв'язку з тим, що зобов'язання за кредитним договором №1685-ДКФ від 24.06.2008 року у повному обсязі [PERSON] не виконанні, то не можна вважати, що у нього виникли підстави для застосування регресної вимоги до відповідача. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідачів на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка надавалася лише у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 року - 1147 грн., 40 % від зазначеної суми - 458,80 грн., 3 01.01.2014 року - 1218 грн., 40 % від зазначеної суми - 487,20 грн. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що представник позивача - [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 24.09.2013 року (тривалість судового засідання 2 хв.), 14.100.2013 року (тривалість судового засідання 3 хв.), 23.10.2013 року (тривалість судового засідання 1 хв.), 25.11.2013 року (тривалість судового засідання 1 хв.), 13.01.2013 року (тривалість судового засідання 25 хв.), 29.01.2014 року (тривалість судового засідання 2 хв.), 07.02.2014 року (тривалість судового засідання 1 хв.), 20.03.2014 року (тривалість судового засідання 1 хв.), 14.04.2014 року (тривалість судового засідання 20 хв.) Таким чином, витрати на правову допомогу = х (40 % від заробітної плати) * у (час судового засідання) / 60 хв. Тобто, витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 24.09.2013 року = 458,80 гривні * 2 хв. / 60 хв. = 15,29 гривень. Аналогічно розраховані витрати на правову допомогу за участь у судових засіданнях: 14.10.2013 року = 458,80 гривні * 3 хв. / 60 хв. = 22,94 грн.; 23.10.2013 року = 458,80 гривні * 1 хв. / 60 хв. = 7,65 грн., 25.11.2013 року = 458,80 гривні * 1 хв. / 60 хв. = 7,65 грн., 13.01.2014 року = 487,20 гривні * 25 хв. / 60 хв. = 203 грн., 29.01.2014 року = 487,20 грн. * 2 хв. / 60 хв. = 16,24 грн., 07.02.2014 року = 487,20 грн. * 1 хв. / 60 хв. = 8,12 грн., 20.03.2014 року = 487,20 грн. * 1 хв. / 60 хв. = 8,12 грн., 14.04.2014 року = 487,20 грн. * * 20 хв. / 60 хв. = 162,40 грн. Отже, загальна сума судових витрат за участь у судових засіданнях 24.09.2013 року, 14.10.2013 року, 23.10.2013 року, 25.11.2013 року, 13.01.2014 року, 29.01.2014 року, 07.02.2014 року, 20.03.2014 року, 14.04.2014 року становить грн. (15,29 + 22,94 + 7,65 + 7,65 + 203 + 16,24 + 8,12 + 8,12 + 162,40 грн.) = 451,41 грн. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з правовою консультацією, підготовкою позовної заяви та інших документів, суд дійшов до висновку про те, що в задоволенні цієї частини вимог необхідно відмовити, оскільки за змістом ч.1 ст.44, ст.ст.27, 31 ЦПК України, зазначені дії не відносяться до окремих процесуальних дій, вчинюваних поза судовим засіданням. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial