Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-06 00:00:00

В серпні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати на нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] та господарські будівлі у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON]. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги Лунін Н.П. надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що відмовляється від своєї частини в спадщині після смерті батьків на користь своєї сестри [PERSON]. Представник Територіальної громади Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду заяву в якій просив розглянути справу без участі представника (а.с.75). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON], про що свідчить актовий запис № 28 від 17 червня 1997 року в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] виданому Виконавчим комітетом Любимівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.18). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та господарські будівлі. Заповітів [PERSON] не складала. Згідно статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року) особа признається, що прийняв спадок, якщо він фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, спору про право на вищевказане домоволодіння не має. Відповідно до ст.ст. 22, 28, 125 КоБіС України (в редакції 1969 року) який діяв на той час, майно нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю мати та батько і кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. На час смерті у будинку [ADDRESS], проживали та були зареєстровані: [PERSON] (мати позивачки), [PERSON] (батько позивачки), [PERSON] (позивачка), та [PERSON] (відповідач). Відповідно до вимог ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) батько позивачки був спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину вступивши в її володіння та користування. [INFO] помер батько позивачки [PERSON], про що свідчить актовий запис № 29 від 08 вересня 2014 року в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] виданому Виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.19). Після його смерті відкрилася спадщина на майно, що складається з домоволодіння [ADDRESS] та господарські будівлі. Спадкоємцями першої черги після померлого [INFO] [PERSON], є його донька [PERSON] (позивачка по справі) та син [PERSON] (відповідача по справі), яка в свою чергу відмовився від належної йому частки спадщини на користь своєї сестри [PERSON] Позивачка, як спадкоємець першої черги, відповідно до чинного законодавства звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва. Однак в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок позивачці було відмовлено, оскільки не підтверджено факт належності спадкодавцю спадкового майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] та господарські будівлі, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12 травня 2015 року (а.с.17). Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Встановлено, що згідно Рішення Любимівської сільської ради народних депутатів виконавчого комітету Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 грудня 1979 року, за № 56, було надана присадибна земельна ділянка площею 0,11 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва житлового будинку (а.с.9). Відповідно до акту виконкому Любимівської сільської ради народних депутатів, був складений акт від 28.06.1985 року, робочою комісією в составі головуючого комісії [PERSON] з приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS], яка встановила, що будівництво розпочато в 1979 року та закінчено в 1984 році, житловий будинок має два поверхи і складаються з чотирьох житлових кімнат, кухні, передньої, убиральні, житлова площа складає 60,25 кв.м., загальна площа складає 91,92 кв.м., площа забудови складає 90,0 кв.м., домоволодіння має опалювання і електроосвітлення, газифікацію, благоустрій садиби складається з озеленення, огороду; комісія визнала, що в якісному відношенні роботи виконано задовільно, зовнішнє архітектурне оформлення і благоустрої ділянки - добре; комісія ухвалила представлене до здачі домоволодіння [PERSON] вважати прийнятим (а.с.10). Таким чином встановлено, що батьками позивачки було побудовано домоволодіння [ADDRESS]. Встановлено, що ще в 1984 році батьки позивачи збудували житловий будинок [ADDRESS] та господарські будівлі, однак правовстановлюючі документи на домоволодіння спадкодавцем не оформлялись. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» видно, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абз.2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту - 1984 року), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. За життя спадкодавець не зареєстрував належне йому право власності на спадкове майно, у зв'язку з чим позивачка не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини. Не зважаючи на те, що ніхто не оспорює спадкове право [PERSON], вона не має можливості оформити свої спадкові права, оскільки батьком за життя не оформлено правовстановлюючий документ на спадковий будинок. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Зібрані по справі докази вказують, що фактично померлій [INFO] [PERSON] та померлому [INFO] [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами. За життя спадкодавець [PERSON] не зареєстрував належне йому право власності на майно, у зв'язку з чим позивачка не має можливості скористатися належним їй правом на отримання спадщини. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Таким чином, встановлено неможливість оформлення позивачкою спадкових прав на житловий будинок у позасудовому порядку, оформлення яких не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS] та господарські будівлі. На підставі викладеного,

Outcome: approved