Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Рівненської обласної дирекції Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» про порушення прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору та договору поруки звернулись [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги повністю підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задоволити та визнати недійсним кредитний договір №014/53-05/58730 від 22 березня 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль», в подальшому Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] з моменту його вчинення; визнати недійсним договір поруки №014/53-05/58730-п від 22 березня 2007 року укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» в подальшому Публічне акціонерне товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] з моменту його вчинення. Свої вимоги мотивує тим, що 22 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/53-05/58730, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в розмірі 20400 (двадцять тисяч чотириста) доларів США в термін до 21 березня 2017 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 22 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/53-05/58730-п. Представник позивачів вважає, що умови кредитного договору та договору поруки є несправедливими, а саме надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитної угоди погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Таким чином, використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача, а укладення кредитного договору про надання позичальнику коштів в іноземній валюті (доларах США) не відповідає вимогам ЦК України та іншим законодавчим актам. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним договору поруки, представник позивачів вважає, що договір поруки фактично створює обовязки не лише для [PERSON], а й для [PERSON], оскільки для погашення заборгованості перед відповідачем, останній має право звернути стягнення на майно поручителя [PERSON] Оскільки договір поруки, виходить за межі дрібно побутового, істотно порушує права подружжя (зокрема майнові) та сімї позивачів, законні права та інтереси неповнолітніх дітей сторін та може призвести до збитків у майбутньому, такий правочин суперечить цивільному та сімейному законодавству, що є підставою для визнання його недійсним. Тому, з цих підстав просить суд заявлені позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заявлені позовні вимоги позивачів не визнав, вважає їх необґрунтованими, не доведеними та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/53-05/58730 (надалі кредитний договір), відповідно до п.1 якого кредитор, на положенням та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 20400 (двадцять тисяч чотириста) доларів США. Відповідно до п.2 кредитного договору кредит надається на строк 120 місяців по 21 березня 2017 року (включно) згідно графіку надання кредиту (додаток 1 до договору). Відповідно до п.4 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 13,75 відсотків річних. Кредитор має право періодично (згідно п.1.5. цього договору) переглядати процентну ставку за користування кредитом в порядку, передбаченому п.6.2. цього договору). Відповідно до п.5 кредитного договору сторони домовилися, що кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього договору два рази на календарних рік (п.1.5.1. цього договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, та з дотриманням порядку, передбаченого п.6.2. цього договору. Відповідно до п.2.1. кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Відповідно до п.5.7. кредитного договору, позичальник зобовязується здійснювати повернення суми кредиту та сплату процентів у валюті, що відповідає валюті кредиту, у передбачених договором випадках позичальник зобовязаний здійснювати сплату комісій, пені та штрафів в національній валюті України (по офіційному курсу НБУ на день сплати для кредитів в іноземній валюті). В порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 22 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/53-05/58730-п (надалі договір поруки). Відповідно до п.1.2. договору поруки сторони договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед банком відповідати по борговим зобовязанням боржника [PERSON], які виникли умов кредитного договору №014/53-05/58730 від 22 березня 2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі 20400,00 (двадцять тисяч чотириста) доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі. Відповідно до п.1.5.1. договору поруки поручитель підтверджує: що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобовязаннями. Будь-яке посилання в тексті цього договору на положення кредитного договору є достатнім для виявлення волі кожної сторони щодо змісту такого посилання. Відповідно до п.1.5.3. договору поруки, зміст ст.ст.3,21,65,74 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року поручителю розяснено. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою (заява-анкета на отримання кредиту під заставу від 15 березня 2007 року) про надання йому кредиту у валюті, а саме доларах США. На підставі цієї заяви та поданих документів, у відповідності до умов кредитного договору, [PERSON] було надано відповідачем кредитні кошти у розмірі, передбаченому кредитним договором, а саме 20 400,00 доларів США (двадцять тисяч чотириста доларів США 00 центів). У відповідності до п.5.7. кредитного договору [PERSON] взяв на себе зобовязання: здійснювати повернення суми кредиту та сплату процентів у валюті, що відповідає валюті кредиту, у передбачених договором випадках позичальник зобовязаний здійснювати сплату комісій, пені та штрафів в національній валюті України (по офіційному курсу НБУ на день сплати для кредитів в іноземній валюті). Отже, кредитний договір набрав чинності, сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити процент. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір оформлений у письмовій формі. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу ї обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є декрет Кабінету Міністрів України. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що кошти це грошові у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону, визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральні ліцензії установлюється також положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій, затвердженим Постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п.5.3. якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операції валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом КМ. Відповідно до п.5 декрету КМ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно п.2 ст.5 цього ж декрету. Аналізуючи викладені норми матеріального права, суд прийшов до висновку, що банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.4 ст.5 декрету КМ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншими резидентами. Відповідно до п.1.5. положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземною валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операції уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 декрету КМ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. З дослідженої в судовому засідання банківської ліцензії №10 виданої НБУ вбачається, що дана ліцензія видана Відкритому акціонерному товариству «Райффайзен банк Аваль», зареєстрованому Національний Банком України 27 березня 1992 року за номером 94, на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». З дослідженого в судовому засіданні дозволу №10-4 виданого НБУ, вбачається що даний дозвіл виданий Відкритому акціонерному товариству «Райффайзен банк Аваль», зареєстрованому Національним Банком України 27 березня 1992 року за номером 94, який має банківську ліцензію за номером 10, видану Національним Банком України 11 жовтня 2006 року, на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Виходячи з вищевикладеного та наявності у відповідача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суд вважає, що порушень чинного законодавства зі сторони банку при укладенні кредитного договору з [PERSON] не було. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні представник позивачів не довела заявлених позовних вимог, а представник відповідача їх повністю спростував наданими суду письмовими доказами, тому з цих підстав у цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що основне зобовязання, а саме кредитний договір №014/53-05/58730 від 22 березня 2007 року не визнаний недійсним судом, тому недійсність основного зобовязання не спричиняє недійсність правочинів, щодо його забезпечення, а саме договору поруки, тому і в цій частині позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed