Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

В серпні 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], в якому, після уточнення, просили визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна та застосувати наслідки його недійсності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.12.2015 року між [PERSON], як співвласником будівельного складу, розташованого по [ADDRESS], та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди зазначеного нерухомого майна строком на три роки. Проте, позивач [PERSON] згоди на передачу в оренду належної йому частки нерухомого майна не надавав, вищевказаний договір оренди підписував. Крім цього, в порушення ст. 793 ЦК України нотаріальне посвідчення вищевказаного договору оренди не відбулося. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не визнав. Свої заперечення обґрунтовував тим, що передбачені діючим законодавством вимоги щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договорів найму будівлі застосовуються до відповідних договорів, строк дії яких перевищує три роки. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповіді їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному належить будівельний склад, розташований по [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.11.2007 року виконавчим комітетом Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Також з матеріалів справи вбачається, що фізичною особою - підприємцем [PERSON] та від імені [PERSON], [PERSON] 07.12.2015 року був укладений в простій письмовій формі договір оренди зазначеного нерухомого майна. За умовами даного договору орендна плата повинна сплачуватися на третій рік користування в сумі, еквівалентної 100 доларів США щомісячно, тоді як в рахунок сплати орендної плати за перші два роки відповідач зобов'язаний був провести роботи про приєднанню спірного нерухомого майна до електромереж. Строк дії договору - 3 роки. Так, аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що передбачено ч. 1 ст. 220 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. При цьому, у разі якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року). Як зазначалось вище, спірний договір оренди між сторонами був укладений на три роки, отже, відповідно до ст. 793 ЦК України підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, тому недодержання сторонами вказаної вимоги дає суду підстави вважати спірний договір нікчемним, який, у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання договору оренди будівельного складу недійсним. Разом з тим, в силу ст.ст. 215,216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, та і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України). За такого, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо повернення належного їм майна підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. ст.79,88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові втрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] понесла судові витрати, пов'язані з сплатою судового збору в загальному розмірі 1 661 грн. 25 коп. За такого, враховуючи ступінь задоволення позовних вимог, вартість спірного майна, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 110 грн. 05.коп. (1 661 грн. 25 коп. - 551 грн. 20 коп.). Недоплачений судовий збір у розмірі 07 грн. 63 коп. (виходячи з вартості спірного майна) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved