Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України доньки [PERSON], [INFO]., без згоди та супроводу батька в термін з 01.06.2016 по 31.08.2016 до держави Туреччина для відпочинку та оздоровлення, мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони з 30.03.2013 по 15.01.2015 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. Позивач стверджує, що дитина проживає із нею та повністю перебуває на її утриманні. Крім того, зазначає, що відповідач категорично відмовляється надавати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки разом із нею за межі України для оздоровлення останньої, численні листи її з цього приводу ігнорує. Вважає, що така поведінка відповідача обумовлена складними відносинами між сторонами, і своє негативне ставлення до позивача, вважає остання, відповідач спрямовує таким чином проти дитини (а.с.3-6, 42-43) В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.31-33, 44) В той же час, представник позивача просив суд розглянути справу за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує у обсязі, викладеному судом вище, а вимоги щодо надання такого дозволу на виїзд за межі України дитини сторін на весь час до досягнення останньою повноліття, просив залишити без розгляду (а.с.42) Третя особа свого представника в суд не направила, просила розглянути справу за їх відсутності, при ухваленні рішення врахувати висновок про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, наданий на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.40) Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення дійсних правовідносин сторін, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе постановити рішення в порядку заочного провадження, з урахуванням думки позивача, яка проти цього не заперечує у відповідності до положень ст. ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що сторони з 30.03.2013 по 23.03.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №327, та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.01.2015 (справа №2-6793/14, провадження №760/22407/14-ц) (а.с.9, 15-16) [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві 05.11.2013, актовий запис №3486 (а.с.8) Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивач та її донька проживають разом (а.с.17) Наявність між сторонами складних взаємовідносин після розірвання шлюбу підтверджена матеріалами справи, зокрема, тими обставинами, які були встановлені рішенням (ухвалою) Апеляційного суду м. Києва, про яке зазначено далі. Так, відповідно до ч.3 ст.11, ст.60 ЦПК України саме сторони повинні надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Водночас, як зазначено судом вище, відповідач своїм правом з`явитися в суд не скористався, хоча і повідомлявся про час розгляду даної справи шляхом направлення кореспонденції на зареєстровану адресу свого проживання, також не виконав свій обов`язок надати суду докази в разі наявності заперечень. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто на утримання доньки до досягнення нею повноліття аліменти в розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та аліменти на утримання позивача в розмірі 800,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років (а.с.12) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року вищезазначене рішення суду залишено без змін, а апеляційні скарги сторін - без задоволення (а.с.13), крім того, апеляційна інстанція встановила, що між сторонами від народження дитини, хрещення дитини існують складні взаємовідносини з приводу матеріального забезпечення дитини і утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. Так, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. З матеріалів справи вбачається, що позивач письмово зверталася до відповідача із пропозицією надати відповідний дозвіл на тимчасовий виїзд спільної дитини за межі України, проте будь-якої відповіді з цього приводу матеріали справи не містять (а.с.7) Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановленого, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини встановлює, що кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Суд вважає, що відповідач необґрунтовано заперечує проти тимчасового виїзду дитини за межі України для відпочинку. Виходячи з проголошеного Конвенцією права дитини, суд вважає, що донька сторін має право безперешкодно виїжджати зі своєї країни за кордон. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила і часовий проміжок, і країну прямування, до якої вона просить надати дозвіл на виїзд дитину без згоди батька, навіть мету. Будь-яких порушень прав батька при ухваленні даного рішення судом не встановлено. Крім того, суд враховує наданий висновок Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 грудня 2015 року №104-9628, згідно якого питання про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]., тричі виносилося на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, батько дитини жодного разу на засідання не прийшов, хоча був повідомлений належний чином. На самому засіданні комісії 23 грудня 2015 року мати дитини повідомила, що має намір влітку поїхати з дитиною на відпочинок на оздоровлення до Туреччини, сама вона зазначала, що неодноразово зверталася до батька дитини надати нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, проте він категорично відмовлявся не зазначаючи причин. Таким чином, рекомендовано надати дозвіл на виїзд за кордон малолітньої [PERSON], [INFO]р.н., в літній період 2016 року до Туреччини із обов`язковим її поверненням до України (а.с.40) Таким чином, суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги про надання згоди на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO]р.н., з України до Туреччини у період з 01.06.2016 по 31.08.2016 у супроводі матері без згоди та супроводу батька, оскільки це буде відповідати інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини, у той же час відповідач безпідставно відмовляється від надання нотаріальної згоди, що порушує права та інтереси малолітньої дитини, і за жодних обставин не порушує його прав як батька. В іншій частині щодо надання дозволу на виїзд за межі України до повноліття дитини - суд залишає позовні вимоги відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України без розгляду. Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір .

Outcome: approved