Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

В провадження Дзержинського районного суду м.Харкова надійшов позов представника Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Родіна», в якому він просить, з урахуванням уточнень стягнути з [PERSON] на користь позивача безпідставно одержані кошти у сумі 39 725,31 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 23 952,73 грн. та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що колишній учасник ТОВ СП «Родіна» [PERSON] 17.04.2012 року надав до канцелярії товариства заяву про вихід з нього. Товариством були скликані збори учасників для прийняття відповідних рішень, в тому числі, що пов'язані з виходом учасника. В ході проведення зборів 10.07.2012 року [PERSON] був виключений зі складу учасників товариства. Відповідно до протоколу №11 від 10.07.2012 року учасниками товариства було прийнято рішення доручити директору товариства звернутися до фахових експертних установ для визначення вартості долі [PERSON] Згідно з висновком експертного економічного дослідження №9155 від 15.10.2012 року частина вартості майна, що підлягає виплаті учаснику [PERSON] при його виході з товариства станом на 10.07.2012 року складає 854 735,40 грн. Відповідно до повідомлення про відступлення права вимоги від 29.07.2013 року [PERSON] повідомив про відступлення права вимоги своєї частки у статутному капіталі ТОВ СП «Родіна» гр.[PERSON] З урахуванням податку на прибуток фізичної особи ця сума складає 709 659,78 грн. Проте станом на 30.12.2013 року ТОВ СП «Родіна» помилково, не врахувавши правильні ставки податку з доходів фізичних осіб, сплатила на користь [PERSON] суму 749 385,09 грн. в якості виплат учаснику ТОВ СП «Родіна» [PERSON] при виході його з товариства. Отже на користь [PERSON] була зайво перерахована сума 39 725,31 грн., яка підлягає стягненню з останнього. Відповідач надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що 10.07.2017 року рішенням зборів учасників ТОВ СП «Родіна» було вирішено виключити [PERSON] зі складу учасників товариства, що підтверджується протоколом № 11 від 10.07.2012 року. Відповідно до протоколу №11 від 10.07.2012 року учасниками товариства було прийнято рішення доручити директору товариства звернутися до фахових експертних установ для визначення вартості долі [PERSON] Згідно з висновком експертного економічного дослідження №9155 від 15.10.2012 року частина вартості майна, що підлягає виплаті учаснику [PERSON] при його виході з товариства станом на 10.07.2012 року складає 854 735,40 грн. Відповідно до повідомлення про відступлення права вимоги від 29.07.2013 року [PERSON] повідомив про відступлення права вимоги своєї частки у статутному капіталі ТОВ СП «Родіна» гр.[PERSON] З урахуванням податку на прибуток фізичної особи ця сума склала 709 659,78 грн. Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви, станом на 30.12.2013 року ТОВ СП «Родіна» помилково, не врахувавши правильні ставки податку з доходів фізичних осіб, сплатила на користь [PERSON] суму 749 385,09 грн. в якості виплат учаснику ТОВ СП «Родіна» [PERSON] при виході його з товариства. Частиною 3 статті 12 ЦПК УКраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Підтвердження наявності правочинів між позивачем ТОВ СП «Родіна» та відповідачем [PERSON] суду не надано, представник позивача у позовній заяві та в судовому засіданні стверджує, що платежі у розмірі 39 725,31 грн. позивачем вчинені помилково, жодних правочинів або інших зобов'язань між ними немає. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦПК). Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку правомірно посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Із аналізу ст.1212 ЦК України, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Суд вважає, що під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що на користь [PERSON] ТОВ СП «Родіна» була зайво перерахована сума 39 725,31 грн., яку останній безпідставно одержав у зв`язку з виконанням ТОВ СП «Родіна» своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що зазначена сума коштів підлягає стягненню з [PERSON] Крім того, відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Проценти, зазначені в ст.536 ЦК України , це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними та збереженими грішми (ст.1214 ЦК України). Підставами для застосування до спірних правовідносин ст.536 ЦК України є факт набуття 30.12.2013 року та збереження відповідачем у себе без достатньої правової підстави грошових коштів у загальному розмірі 39725,31 грн., та установлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. У випадку, коли договором та законом за користування чужими грошовими коштами розмір процентів не встановлений, відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України за аналогією повинна застосовуватись ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно з якою, якщо не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, Верховний Суд України в постанові від 24.01.2006 № 14/130 дійшов висновку про застосування ст.1048 ЦК України до аналогічних спірних правовідносин за аналогією в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, оскільки між сторонами розмір проценту не встановлено. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим суд бере до уваги розрахунок, який додано до матеріалів справи і наведено в обґрунтування заявлених позовних вимог та погоджується, враховуючи облікові ставки НБУ у період з 30.12.2013 року по 07.07.2017 року, з розрахунками позивача відсотків за вказаний період у розмірі 23 952,73 грн від суми коштів, які отримані [PERSON] безпідставно в розмірі 39 725,31 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 536, 1048, 1212, 1213, 1214 ЦК України,

Outcome: approved