Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі по тексту - відповідач), в якому просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту від 15.01.2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 02.09.2015 року вказану позовну заяву було повернуто позивачу для подачі до належного суду. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.10.2015 року було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2015 року у справі за вказаним позовом було відкрито провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні за участю сторін. В січні 2016 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, де він просив суд визнати недійсним з моменту вчинення п.4.10 договору про надання споживчого кредиту від 15.01.2015 року, укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк» (третейське застереження); визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту від 15.01.2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «УкрСиббанк» 15.01.2015 року було укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі - 28 084,25 грн. Укладенням кредитного договору були порушені вимог ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо отримання позивачем у письмовій формі інформації у укладеному договорі про кредитні умови та відповідну продукцію, детальний опис сукупної вартості кредиту для споживача, графік платежів, що у відповідності до вимог ст.ст.215, 203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Зазначив, що оспорюваний договір у п.4.10 містить третейське застереження, яке позивач вважає таким, що є явно несправедливим, оскільки ним визначено розгляд спорів Постійно діючим Третейським судом при Українському Національному комітеті Міжнародної торгової палати згідно з регламентом Третейського суду, який у відповідності до вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про третейські суди» є невід»ємною частиною третейської угоди. Між тим, вказаний регламент позивачу як додаток до договору не надавався, він з ним не ознайомлювався, не визначено предмет спору за такою третейською угодою, не зазначено дату і місце укладення застереження. Посилається на зміст ч.7 ст.12 Закону України «Про третейські суди», яка передбачає обставини визнання третейської угоди недійсною у разі не додержання правил за цією статтею. Визначення конкретного суду у вказаному третейському застереженні за договором порушує права позивача на вільний вибір суду, який може вирішити справу. З врахуванням викладеного та вимог ст.ст.203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання п.4.10 правочину, укладеного між сторонами, недійсним. Позивач в судове засідання не з»явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, де також позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, але надав суду письмові заперечення проти позову, де просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що усі документи, що необхідні при отриманні кредиту та підписанні відповідного договору, в тому числі про сукупну вартість кредиту були передані позивачу, а за умовами п.4.9 договору сторони домовились про ознайомлення із умовами Правил на отримання та користування кредитом, іншої інформації. Також, представник відповідача зазначив, що при укладенні вказаного кредитного договору між сторонами, ніяких заперечень щодо п.4.10 його умов у позивача не було та його було підписано з вільного волевиявлення позивача. Вказаний пункт договору передбачає право сторін на вибір третейського суду згідно із цим третейським застереженням або до суду загальної юрисдикції, до якого і звернувся позивач, що підтверджує необґрунтованість його вимог у цій справі щодо визнання вказаного пункту недійсним. Необхідності надання регламенту третейського суду відповідачем умовами договору не передбачено, а він міститься на сайті Третейського суду. З врахуванням наведеного представник банку просив в позові відмовити. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 15 січня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №92903012000, за умовами розділу 3 якого позивачу відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів у гривнях, визначено строк повернення кредиту, розмір процентів за їх користування та обов'язок позивача його повернути. (а.с.42-45). Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог щодо визнання договору споживчого кредиту недійсним позивач посилається на недотримання позивачем при укладенні оспорюваного договору вимог п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних вимог позивача з огляду на невідповідність його тверджень фактичним обставинам у справі з огляду на наступне. За умовами ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За умовами ч.2 вказаної статті Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі серед іншого про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний, тощо. Відповідно до п.1.1 вказаного договору сторони погодили ознайомлення з Правилами споживчого кредитування в ПАТ «УкрСиббанк», умовами його надання, обслуговування і погашення, а за умовами п.4.9 договору сторони погодились і підтвердили ознайомлення із умовами та Правилами кредитування, які позичальнику цілком зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Також, у п.4.9 укладеного між сторонами договору визначено, що перед укладанням договору отримав від Банку інформацію про умови кредитування згідно вимог законодавства України, зокрема. Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.06.07 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Також, з п.4.6 вказаного договору вбачається про викладення орієнтовної сукупної вартості користування додатковим кредитом, а підпис позивача свідчить про обізнаність його із таким пунктом договору. У Додатку №1 до договору зазначено про графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, а підпис на вказаному листку договору також вказує на обізнаність позивача із ним. Вказані обставини вказують на ознайомлення позивача із кредитними договором та його умовами, що вказує на дотримання відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу для задоволення своїх вимог щодо визнання недійсним п.4.10 договору споживчого кредиту позивач, посилається на вимоги п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» про вказане положення договору як несправедливе та як наслідок визнання його недійсним та на недотримання вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про третейські суди» щодо не надання позивачу регламенту третейського суду, а наявне третейське застереження позбавляє позивача вільно обирати суд для звернення за захистом свого порушеного права. Між тим, вказані посилання позивача є помилковими та не узгоджуються із нормами законодавства та умовами підписаного ним договору з огляду на наступне. Згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Зокрема, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» набув чинності 02 березня 2011 року доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів. Так, умовами оскаржуваного п.4.10 договору кредиту визначено, що сторони дійшли до згоди, що всі спори між сторонами, що виникають за цим договором або у зв'язку з ним (у тому числі щодо його виконання або порушення, зміни, припинення, розірвання або визнання недійсним) будуть розглядатися Постійно Діючим Третейським судом при Українському Національному комітеті Міжнародної торгової Палати (адреса: 01034, м.Київ, вул.Рейтерська, 196, далі за текстом - Третейський суд) згідно із Регламентом Третейського Суду (далі за текстом -Регламент). При цьому сторони дійшли згоди, що у випадку виникнення спору Сторона, яка вважає, що її права порушено, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав між зверненням до Третейського суду згідно із цим третейським застереженням або зверненням до суду загальної юрисдикції. У разі подання Стороною позову до суду загальної юрисдикції для урегулювання спору права та обов'язки сторін за цим третейським застереженням щодо предмета цього спору припиняються і всі майбутні спори між сторонами щодо цього предмета (включаючи спір, щодо якого подано такий позов) розглядаються судами загальної юрисдикції в порядку, встановленому законодавством України. Таким чином, вказаним пунктом не обмежено сторін у праві звернення до суду за їх вибором, що спростовує твердження позивача про обмеження його прав вказаним у п.4.10 договору третейським застереженням. Регламент третейського суду - це відповідно до ст.2 Закону України «Про Третейські суди» документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом. Крім того, за умовами вказаного пункту визначено, що сам Регламент та інша інформації знаходиться на сайті Третейського суду із відповідною адресою, що не позбавляє можливості позивача ознайомитись із ним на сайті Третейського суду. Також, позивачем не було доведено в судовому засіданні на обов»язкове надання при укладенні договору кредиту Регламенту, чинне законодавство не містить приписів на надання його в паперовому вигляді як додатку до кредитного договору або в подальшому. За таких обставин, в контексті ст.ст.6, 627 ЦК України та умов п.4.9, 4.10 кредитного договору визначено, що при укладенні договору сторони погодили зміст вказаних пунктів та наявність третейського застереження жодним чином не обмежує права позивача на звернення до суду загальної юрисдикції. Суд вважає необґрунтованим посилання позивача на невідповідність положень п.4.10 кредитного договору положенням ч.1, 2,5 ст.12 Закону України «Про третейські суди». Також, суд відхиляє посилання позивача на те, що положення п.4.10 кредитного договору обмежує його у праві на судовий захист. Зокрема, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті З, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України. Тому, передбачаючи у договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст. 55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством. Вказані обставини викладені у правових висновках Верховного суду України згідно постанови №6-50цс 12 від 06.06.2012 року, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосуванням усіма судами України. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення вимог позивача немає, оскільки домовленість сторін у кредитному договорі про звернення за вирішенням спорів до третейського суду ніяким чином не порушує права позивача, а оспорюваний пункт цього договору не суперечить чинному законодавству . Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності договору споживчого кредиту від 15.01.2015 року змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання відповідного пункту Кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів» і ЗУ «Про третейські суди», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання договору про надання споживчого кредиту від 15.01.2015 року та п.4.10 його умов недійсними, слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 626, 627 ЦК України та

Outcome: dismissed