Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

В позові до суду позивачка вказала, що відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 09.07.2010 року у справі № 2-361/2010 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з [PERSON] на її користь за виконавчим листом № 2-361/2010 від 09.07.2010 року у порядку примусового виконання рішення суду стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини доходу [PERSON] , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття. Посилаючись на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; просила збільшити розмір стягнення аліментів з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини доходу боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.07.2017 року, тобто з дати набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» і до досягнення сином повноліття. В позові також зазначила, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 49140271 Золотоніського МВ ДВС ГТУЮ Черкаської області станом на 01.02.2019 року за відповідачем визначена заборгованість у сумі 22 867,43 грн. Відповідач не визнає наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, що примусово стягуються за виконавчим листом на утримання неповнолітньої дитини, а тому не сплачує заборгованість, що виникла за період примусового виконання судового рішення. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 закону «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 7 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Така правова позиція наводиться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, справа N2 6-850СВІ7. Просила стягнути з відповідача борг за аліментними зобов`язаннями в розмірі 22867,43 грн.. Також зазначила, що відповідач не дає згоди на реєстрацію дитини, яка з самого народження проживає з нею по місцю її реєстрації в селі Ничипорівка Яготинського району Київської області. Така позиція відповідача, шкодить її інтересам та інтересам їхньої дитини. Це пов`язано і з виплатою соціальної допомоги, і з медичним обслуговуванням дитини та багатьма іншими факторами, тому місцем проживання (реєстрації) дитини - [PERSON] , [INFO] , просила визначити її місце проживання (реєстрації). А також просила стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на її користь понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати з надання правничої допомоги. В судовому засіданні представник позивачки та позивачка вимоги підтримали та зазначили, що витрати позивачки із надання правничої допомоги складають 6000 (шість тисяч) грн., які просила стягнути із відповідача на користь позивачки. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнали, надали до суду відзив, в якому зазначено, що оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються вимоги та докази, якими вони підтверджуються, позов щодо збільшення розміру аліментів та стягнення з нього заборгованості по аліментам, а також визначення місця проживання дитини не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Зокрема у вимозі позивачки про збільшення розміру аліментів просив відмовити мотивуючи тим, що п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» містить роз`яснення, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Щодо задоволення вимог позивачки, стосовно стягнення заборгованості по аліментах в розмірі 22 867 грн. 43 коп. позивач заперечував мотивуючи тим, що для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Про існування заборгованості по аліментам у розмірі більше ніж 22000,00 грн., він дізнався лише з позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Він намагається сплачувати аліменти вчасно та в повному обсязі, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, любить свого сина та намагається забезпечувати його. Із вказаним розміром заборгованості не погоджується. Ним здійснюється збір документів, банківських виписок та доказів нарахування аліментів за останні роки на банківську картку позивачки. А також, має намір подавати скаргу на державного виконавця у порядку, передбаченому законодавством про виконавче провадження. З огляду на зазначене, враховуючи те, що заборгованість за аліментами може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом, як є у цьому випадку, вважає, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за аліментами, а відтак в задоволення позову в цій частині просив відмовити. Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В судовому засіданні позивач та його представник просили врахувати, що на даний час дитина сторін вже зареєстрована за місцем проживання матері спір з визначення місця проживання дитини відсутній Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивачки та відповідача, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення. Як вбачається із копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). 13 квітня 2010 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між подружжям було розірвано (а.с. 10). Позивачка [PERSON] вдруге одружилася та змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.11). Згідно виконавчого листа Яготинського районного суду Київської області із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частини від його доходу але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття (а.с.12). Із довідки про склад сім`ї вбачається, що [PERSON] [INFO] проживає з матір`ю [PERSON] , її чоловіком [PERSON] та братом [PERSON] [INFO] , в с.Ничипорівка Яготинського району Київської області (а.с.13). Як видно із довідки Ничипорівської сільської ради [PERSON] постійно проживає по місцю реєстрації матері [PERSON] в с.Ничипорівка Яготинського району Київської області (а.с.14). Із відповіді Золотоніського міськрайонного відділу ДВС вбачається, що станом на 18.02. 2019 року [PERSON] аліменти сплачує не постійно та не в повній мірі в зв`язку з чим має заборгованість у розмірі 22867.43 грн., що підтверджується доданим розрахунком (а.с.17), майна на яке можна було б звернути стягнення не має, працює в ТОВ «Моноліт» та проживає в [ADDRESS] (а.с.16). Із довідки-рахунка (а.с.43) вбачається, що [PERSON] сплачував аліменти не регулярно. Із характеристик [PERSON] вбачається, що останній працює ТОВ «Монолітбудсервіс», зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 109, 110). Із довідки виданої директором Яготинської ЗОШ №1 вбачається, що [PERSON] дійсно навчається у 5-А класі у вказаному навчальному закладі (а.с.122). Із розрахунків заборгованості [PERSON] вбачається, що станом на 01.05.2019 року останній має заборгованість за аліментами в розмірі 26 875,91 грн., разом з тим із нього майже щомісячно стягуються аліменти на утримання сина (а.с. 142). Із довідки про наявну заборгованість станом на липень 2019 року вбачається, що заборгованість становить 25417, 27 грн. а із [PERSON] на користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина а також поступово стягується заборгованість (а.с.178-181). Із довідки-розрахунку державного виконавця видно, що станом на 01.05.2018 року заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] складає 25421,86 грн (а.с. 182). У довідці ДВС Золотоніського міськрайоного відділу зазначено, що станом на 01.09.2019 року заборгованість [PERSON] складає 23932,65 грн. (а.с. 189-191). У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дає змогу дійти висновку, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Верховний Суд у своєму висновку звернув увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавство передбачає механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Аналогічна позиція міститься в постановах Верховного суду від 05.02.2014 року у справі №6-143цс13 та від 20.06.2019 року за № 632/58017. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивачка не надала доказів погіршення свого матеріального стану чи поліпшення майнового стану відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки та зміни розміру аліментів. Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення. Частина 3 ст. 29 ЦК встановлює, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками(усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином: місце проживання дитини віком від 10 до 14 років може бути зареєстроване або за місцем проживання батьків (одного з них), або в іншому місці за домовленістю між дитиною та батьками. Отже, батьки реалізують своє право на визначення місця проживання дитини в рамках вказаних норм законодавства. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно роз`яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) від 08.01.2009 p., заява №41615/07; «Мамчур проти України» (Mamchur V. Ukraine) від 16.07.2015 р., заява №10383/09). Як вбачається із висновку Служби у справах дітей Яготинської РДА 11.07.2019 року батьки звернулися із заявою до служби з приводу визначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] . Із довідки Ничипорівської сільської ради вбачається, що дитина перебуває на утриманні матері. Син навчається в ЗОШ №1. Має достатній рівень знань, мати приймає активну участь у вихованні та навчанні дитини. Службою проведено огляд квартири [ADDRESS] де проживає сім`я [PERSON] , із якого видно, що для дитини створено всі умови для нормального розвитку. Таким чином місце проживання дитини рекомендовано визначити з його матір`ю [PERSON] . При визначенні місця проживання дитини з матір`ю суд також враховує, що батько дитини [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , однак проживає в гуртожитку в м.Києві. Доказів забезпечення дитини необхідними умовами для розвитку та виховання не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 195 Сімейного Кодексу України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Відповідно до ч. 2 ст. 195 Сімейного Кодексу України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-850св17, зазначено, що порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч.7 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору щодо її розміру. Таким чином при відсутності спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Отже, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення нового судового рішення, а в межах виконавчого провадження за попереднім рішенням про стягнення аліментів. Тобто для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі судового рішення, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження» у контексті обставин даної справи, сам факт наявності у відповідача заборгованості за аліментами згідно з розрахунком державного виконавця, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений а ні стягувачем, а ні боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду. Адже права стягувача аліментів є захищеними в силу закону, оскільки виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, зі сплати яких і виникла ця заборгованість. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що аліменти на даний час в межах виконавчого провадження. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів не підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, по`вязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано на підтвердження своїх вимог договір про надання правової допомоги, укладений 12.12.2018 року між нею [PERSON] та адвокатом Коваль Л.М. А також надано акт виконаних робіт по наданню правової допомоги від 16.12.2019, розрахунок фактичних витрат в розмірі 6000 (шість тисяч) грн. та квитанції про оплату наданих послуг (а.с.150-151). Даний розмір витрат розрахований від кількості витраченого адвокатом часу, що становить 12 год. та вартості послуги за одну годину роботи, яка становить 500 грн. В силу ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом справи у разі часткового задоволення справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з чим суд вважає, що на користь позивачки із відповідача слід стягнути 2000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. Оскільки позовна вимога, щодо визначення місця проживання дитини задоволена, то на користь позивачки із відповідача також необхідно стягнути 768,20 грн. судового збору. При цьому суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача та його представника в тій частині, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини не підлягають до задоволення оскільки на даний час дитина зареєстрована за місцем проживання матері, тому що вирішення цих позовних вимог не може обмежуватися місцем реєстрації дитини.

Outcome: partial