Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

В позові зазначено, що 03 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. Пунктом 4 вказаного Договору сторони дійшли згоди, що [PERSON] сплачує [PERSON] 8200грн. за погодженним сторонами в договорі обмінним курсом продажу долару США (8,20 грн. за 1 долар США), що становить 1000 доларів США за утримання житлового будинку, що є обєктом основного договору, рівними частками по 1640,00 грн., щомісяця, починаючи з грудня 2013 року по квітень 2014 року не пізніше останнього дня відповідного місяця. Після укладання Договору [PERSON] , взяла на себе грошове зобовязання. Умови Договору відповідачем було порушено, так як жодної суми зазначено в пункті 4 даного Договору, не сплачено. Посилаючись на положення статей 610,611,625 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача з врахуванням наданих уточнень, заборгованість за невиконання грошового зобовязання за вказаним Договором у розмірі 8200,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 5657,65 грн., три відсотки річних за прострочення грошового зобовязання у розмірі 425,00 грн., витрати на отримання правової допомоги у розмірі 6000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В судове засідання позивач та її представник не з`явились від представника позивача [PERSON] надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, оскільки не може з`явитись до суду за станом здоров`я, просила врахувати при розгляді справи надані нею письмові заперечення. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що 03 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. З дослідженого попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, вбачається, що пунктом 4 Договору, передбачено, що сторони дійшли згоди, що [PERSON] сплачує [PERSON] 8200 грн. за погодженим сторонами в договорі обмінним курсом продажу долару США (8,20 грн. за 1 долар США), що становить 1000 доларів США за утримання житлового будинку, що є обєктом основного договору, рівними частками по 1640,00 грн., щомісяця, починаючи з грудня 2013 року по квітень 2014 року не пізніше останнього дня відповідного місяця. Згідно письмових заперечень наданих відповідачем [PERSON], остання визнала факт, що не виконала вказане зобовязання встановлені п.4 Договору. Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.\~1 ст.\~509\~ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом статей\~524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у спорі про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання ( справа № 6-113 цс 14 , постанова від 01.10.2014 року), будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, заявлені вимоги в частині стягнення заборгованості за невиконання грошового зобовязання за вказаним Договором у розмірі 8200,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 5657,65 грн., три відсотки річних за прострочення грошового зобовязання у розмірі 425,00 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині заявлених вимог, щодо стягнення з відповідача витрат на отримання правової допомоги у розмірі 6000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України). Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначила лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України. Надані позивачкою довідка КУ «Запорізької багатопрофільної клінічної лікарні №9» від 27 травня 2016 року, чеки на оплату лікарських засобів (а.с.60-62), оскільки не підтверджують факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та є незрозумілим з яких міркувань виходила позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Відповідно до положень ст.ст.79, 84 ЦПК України, до судових витрат відносяться витрати на правову допомогу, а саме з оплати правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, та їх несуть сторони. Разом з цим, склад та розмір витрат повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. на підтвердження цих витрат, суду повинні бути надані відповідні договори, оформлені в установленому законом порядку документи на підтвердження цих витрат (квитанції, касові чеки тощо). Витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню лише в тих випадках, якщо правова допомога реально надавалась у справі тими особами, які одержали за це плату. Будь-яких належних доказів на підтвердження вказаних обставин, суду надано не було, а надані позивачем докази відповідні договори про надання юридичних послуг (а.с.25,26,40-46,63-64), оскільки особи вказані в цих договорах участі в судових засіданнях не приймали та відсутні належні докази, які свідчать про оплату позивачкою правової допомоги. В зв`язку з чим, вимоги про стягнення з відповідача витрат на отримання правової допомоги та моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. За таких, заявлені позовні вимоги, підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial