Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває на розгляді, подана в порядку окремого провадження, заява [PERSON] про встановлення факту належності їй на праві особистої приватної власності кімнати [ADDRESS]. Необхідність встановлення даного факту заявник мотивує тією обставиною, що її колишнім чоловіком, [PERSON], заперечується факт належності їй спірного майна на праві особистої власності, й у заявника існує побоювання, що кімнату в гуртожитку може бути реалізовано примусово на погашення існуючих боргів [PERSON]. В судове засідання заявник та її представник з'явилися, заяву підтримали у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про час і місце судового розгляду. Заяв про розгляд звернення [PERSON] за відсутності заінтересованої особи від останньої не надходило. Заслухавши пояснення та дослідивши докази судом встановлені наступні обставини. Отже процесуальні питання розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення регламентуються главою 6 розділу IV ЦПК України. Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою, докази, що підтверджують факт. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Під юридичними фактами слід розуміти обставини, з наявністю чи відсутністю яких діюче законодавство пов'язує певні правові наслідки. Зміст заяви [PERSON] свідчить про те, що остання намагається встановити факт набуття права особистої приватної власності на кімнату [ADDRESS], зазначаючи у заяві, що кімнату було куплено за позичені нею гроші. Встановлення даного факту, зі слів заявника, необхідне їй, оскільки її колишнім чоловіком [PERSON], заперечується факт належності заявнику спірного майна особисто заявнику, й окрім цього у [PERSON] існує побоювання, що кімнату в гуртожитку може бути реалізовано примусово на погашення існуючих боргів [PERSON]. Обставини викладені в заяві [PERSON] доводить показами свідка [PERSON], котра будучи допитаною в судовому засіданні показала, що кімнату [ADDRESS] було куплено за позичені [PERSON] гроші. Поряд з тим за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом», обставини, на які учасник посилається в заявах по суті, мають бути ним доведені (ст.. 12 ЦПК України) належними, допустимим та достатніми доказами. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебував позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні своїм майном та вселення в жиле приміщення (№ провадження 607/11391/16-ц) Рішенням суду від 27 лютого 2017 року, котре набрало законної сили, були встановлені наступні обставини. «[PERSON] працював у ТОВ «Тернопільбуд» на посаді покрівельника з 22.05.2009 року до 25.07.2013 року. Згідно штампу в його паспорті, місце проживання останнього з 15.06.2010 року зареєстроване в [ADDRESS]. 26.03.2014 року ТОВ «Тернопільбуд» видало [PERSON] ордер №56 на вселення їй з сином [PERSON], [INFO], у кімнату [ADDRESS]. 07.10.2014 року ТОВ «Тернопільбуд», як продавець, і [PERSON], як покупець, уклали договір купівлі - продажу кімнати [ADDRESS] загальною площею 19, 2 кв.м., житловою - 18. 5 кв.м., за 37 250, 00 гривень. Договір того ж числа посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстровано в реєстрі №3474, а також видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Сторони, на час купівлі [PERSON] кімнати, перебували у шлюбі. Дана обставина сторонами визнається». Аналізом змісту цього ж договору, а саме п.11, виділеного за текстом, вбачається, що на придбання нерухомого майна, що є предметом договору, отримана згода чоловіка покупця - [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 07.10.2014 року по реєстру №3473. В п. 15 Договору нотаріусом роз'яснено [PERSON] зміст ст. 355 ЦК України щодо поняття та видів права спільної власності. Окремо суд вважає за необхідне відзначити наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином Суд підсумовує, що навіть якщо спірну кімнату було придбано заявником [PERSON] за позичені кошти, про що свідчив в судовому засіданні свідок [PERSON], (докази наявності договору позики в письмовій відсутні), позичені кошти є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки були використані в їх інтересах для викупу житла, у котрому сімя проживала. Окрім цього у згадуваній вище справі №607/11391/16-ц , за позовом [PERSON], як співвласника кімнати [ADDRESS] про вселення до житла, будучи залученої до участі у справі в процесуальному статусі співвідповідача, [PERSON] не заперечувала обставини перебування житла у спільній сумісній власності. Зважаючи на викладене Суд вважає, що відсутні підстави до задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту належності їй на праві особистої приватної власності кімнати [ADDRESS].

Outcome: dismissed