Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст.. 392,376 ч.5 ЦК України про визнання за ним права власності на придбані ним за договором купівлі-продажу 26 листопада 2008 року у [PERSON] самовільно побудовані 2 жилі будинки та господарські споруди за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що це нерухоме майно не зареєстроване в передбаченому законом порядку за жодною особою, однак він з 2008 року живе в будинку, користується майном, зареєстрований в ньому, в БТІ оформив технічний паспорт на ці будинки та споруди. Земельна ділянка площею 0,1154 га за цією адресою належить відповідачу, за рішенням відповідача відведена йому в оренду на 10 років для обслуговування самовільно побудованих будинків та господарських споруд. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, суду пояснив, що за домашньою угодою в 2008 році придбав самовільно зведене ще в 1952,1970 роках нерухоме майно за цією адресою, колишній власник [PERSON] не мав будь-яких правовстановлюючих документів на будинки, а тому угоду нотаріально не оформляли. В 2011 році за рішенням відповідача йому надали в оренду на 10 років земельну ділянку під забудовами і зобов'язали звернутись до суду з вимогами про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно. Однак до 2015 року він до суду не звертався, договір оренди землі ним втрачений, залишений у відділі землеустрою, будь-якого іншого документу на право власності або оренди земельної ділянки, на якій розташовані самовільно побудовані будинки і господарські споруди він не має, державного акту на право власності (користування) земельною ділянкою він не має, документів, що підтверджують відповідність побудов державним санітарним нормам і правилам він також не має. В позасудовому порядку оформити своє право власності на самочинне побудовані споруди він не намагався. Позов просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що за даними ради земельна ділянка, на якій розташовані зазначені відповідачем споруди та будинки, перебуває в комунальній власності, законом передбачено право позивача на приватизацію цієї земельної ділянки, після чого самовільно побудовані будинки та господарські споруди приймаються в експлуатацію в позасудовому порядку. В позові просила відмовити. Вислухав сторони, дослідивши надані ними докази, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач 26.11.2008 за домашньою угодою придбав у [PERSON] самочинно збудований жилий будинок, з 27.06.2009 зареєстрований в будинку [ADDRESS], право власності на який за даними БТІ м.Маріуполя за ним або за іншою особою не зареєстроване. Будинки та споруди, розміщені за цією адресою, побудовані в 1952 та 1970 роках. Земельна ділянка, на якій розташовані ці споруди, позивачу не належить. Власник землі заперечує проти позову. . Відповідно до ст.. 376 ЦК України самочинно збудований житловий будинок не є об'єктом права власності, а тому укладена між [PERSON] та позивачем угода є нікчемною і не породжує право власності на самочинно збудоване майно для позивача. Згідно ст. 376 ч. 2, 3, 5, ст.. 375 ч.3 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, однак за вимогою власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване ним, якщо це не порушує права інших осіб, у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Згідно ст.. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (документами, що посвідчують право на земельну ділянку є: державний акт на право власності на земельну ділянку; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону). Однак у матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані споруди за зазначеною адресою. Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів. Прийняття в експлуатацію самочинно побудованих до 12.03.2011 року об'єктів нерухомості здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затв. наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79. Позивач відповідно до встановленого Порядку не звертався до інспекції державного архітектурно - будівельного контролю з відповідними заявою та документами. Відповідно до ст.15,16 ЦК України до суду можна звернутися з позовом за умови існування порушення, невизнання або оспорювання цивільного права ( інтересу), тобто спору. В матеріалах справи відсутні будь які будь - які докази, що порушене позивачем питання (визнання права власності) було предметом розгляду компетентних органів, рішення яких чи їх відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право власності. Як вбачається з положень ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач не довів ті обставини, на які послався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України. Таким чином, законні підстави для задоволення позову відсутні. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, звільненні позивача від їх сплати при зверненні до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed