Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, в якому просив поновити пропущений строк позовної давності; визнати недійсним Договір дарування 23/50 частини жилого будинку від 20 лютого 1993 року, посвідчений Виконавчим комітетом Кіровської селищної (сільської) ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивач вказав, що з 19 квітня 1985 року він перебуває у шлюбі з [PERSON]. Під час перебування в шлюбі він з [PERSON] з 1988 року по 1992 року побудували житловий будинок № 17, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Кіровське, вул. Центральна. Вказана вище нерухомість є об'єктом спільного майна подружжя. 12 березня 2014 року до Дніпропетровського районного суду була подана позовна заява [PERSON] до [PERSON] (його дружини) про виділення частки домоволодіння та визнання права власності. З цього моменту він дізнався, що його дружина [PERSON] під час перебування з ним у шлюбі, не поставивши його до відома, подарувала своїй матері [PERSON] 23/50 частини домоволодіння, яке є їх спільним майном подружжя. Вважає, що Договір дарування 23/50 частини жилого будинку від 20.02.1993 р. укладений незаконно, оскільки укладений його дружиною без його згоди під час перебування з ним у шлюбі, без додержання необхідної форми договору. Зауважив, що договір дарування був посвідчений Виконавчим комітетом Кіровської селищної (сільської) Ради Дніпропетровського району та області, а не нотаріусом. Вважає, що згода подружжя у випадку вчинення правочину шляхом дарування нерухомого майна щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Враховуючи те, він як співвласник майна повинен був бути повідомлений відповідачкою про відчуження спільного майна подружжя і у випадку його згоди він повинен був дати письмову згоду, яка мала бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину. Він такої згоди не давав. Письмова форма є обов'язковою для дарування майнового права (в разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним). Правочин укладений його дружиною є таким, що порушив його конституційне право передбачене ст. 41 Конституцією України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі викладеного, у зв'язку з порушенням його прав, гарантованими Конституцією України та порушенням норм чинного законодавства відповідачами, він вважав за потрібне звернутись до суду з оспорюванням дійсності вказаного правочину. Враховуючи те, що він про порушення свого права дізнався 12 березня 2014 року після подання до суду [PERSON] позовної заяви до [PERSON], його дружини про виділення частки домоволодіння та визнання права власності, вважає, що саме з цього моменту почався перебіг позовної давності. Позивач [PERSON] та його адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Представник третьої особи Виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719\~ЦК України\~\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 725 ЦК України передбачено, що\~\~договором дарування може бути встановлений обовязок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру\~\~на користь\~\~третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше\~\~майно у власність, виплачувати грошову\~\~ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог\~до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання\~\~покладеного на нього обовязку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обовязок. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні встановлено, що з 19 квітня 1985 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-КИ № 348028 виданим Відділом ЗАГС Жовтоводської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області 19 квітня 1985 року (а.с.24). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 1984 року, виданого нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори за реєстраційним № 2522 та зареєстрованого в БТІ за № 13-61 від 14 лютого 1985 року, [PERSON] (батьку відповідачки [PERSON]П.) належало 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. За часи свого життя [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] (відповідачці по справі) належну йому частину будинку (а.с.113). Так, на підставі Договору дарування від 15 квітня 1988 року [PERSON], на праві власності належало 3/4 частини житлового будинку (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Взамін вищевказаного договору дарування, на підставі рішення виконкому Кіровської селищної Ради народних депутатів № 21 від 27 травня 1992 року [PERSON] було видане Свідоцтва про право власності на житловий будинок (домоволодіння) № 17 по вул. Центральній в с-щ Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 червня 1992 року (а.с.25). 20 лютого 1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Даний договір посвідчено секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.29). Так, в умовах договору дарування сторони підтвердили, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи. Відповідно до вищевказаного договору дарування за відповідачкою [PERSON], було зареєстровано право власності на 23/50 частин жилого будинку № 17 по вул. Центральній в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Із договору дарування жилого будинку від 20 лютого 1993 року, укладеного між [PERSON] та її донькою [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваним, посвідчений секретарем Виконавчого комітету Кіровської селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 20 (а.с.59). За змістом ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно правової позиції (постанова Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13) - оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримувати очікуване при укладенні договору, а також установити чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона укладаючи договір і тим, що в дійсності вона змогла б отримати. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам\~\~захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. На момент укладення договору дарування (20.02.1993 рік) діяли норми ЦК України 1963 року. За Цивільним кодексом 1963 року (де договором дарування було присвячено лише дві статті) договір розглядався як реальний і вважався укладеним в момент передачі речі. Частиною 3 ст. 244 ЦК УРСР (Форма договору дарування), встановлено що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. А, ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (Форма договору купівлі-продажу жилого), передбачено, що Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. [PERSON] встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зі змісту пункту 6 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався\~між сторонами договору, норми ст. 101, 226 ЦК України (в редакції 1963 року)\~\~роз'яснені їм секретарем виконкому.\~При цьому відповідачка [PERSON] стверджувала, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Крім того, дарувальник [PERSON] стверджувала, що дарування здійснено нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Позивач в своєму позові зазначив, що він поза своєю волею був позбавлений свого права власності на частину побудованого у шлюбі з [PERSON]П будинку, оскільки він не міг передбачити наявність майбутнього спору та відчуження нерухомого майна, що і є на його думку підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст. 215, 228 ЦК України. Окрім цього позивач стверджував, що він за свої особисті кошти переобладнував спірний будинок, робив в ньому ремонти та сплачував комунальні послуги на його утримання. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до переконання, що позивачем вибраний не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки [PERSON] при існуванні належних доказів має право на стягнення компенсації за витрачені ним кошти на переобладнання та утримання спірного будинку. А оспорювання [PERSON] договору дарування є безпідставним, оскільки будинок [PERSON] отримала у власність за договором дарування від батька, і він не є спільним майном подружжя. Окрім цього, суд критично оцінює факт визнання відповідачкою [PERSON] позову та відсутність спору між цими сторонами, оскільки [PERSON] є дружиною позивача [PERSON], яка в свою чергу підтримує позицію позивача та має на меті позбавити права на частину майна свою матір [PERSON] Відповідно до розяснень п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ» про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи про порушення законних прав та інтересів [PERSON], внаслідок укладення оспорюванного правочину, позивачу стало відомо лише після подання [PERSON] позову до [PERSON] про виділення частки домоволодіння та визнання права власності, а саме 12 березня 2014 року (а.с.26-28). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач інших доказів порушення його прав та несправедливості умов договору суду не надав. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між [PERSON] та [PERSON] договору дарування у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначеного договору недійсним. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що необхідно відмовити [PERSON] у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів а підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed