Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов, згідно заяви про уточнення позовних вимог від 19.10.2020 року, [PERSON] до [PERSON] про: надання дозволу [PERSON] , [INFO] , на оформлення та виготовлення паспорта для виїзду за межі України дитини [PERSON] , [INFO] без згоди батька надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за кордон: республіки Польща у період з 20.12.2020 року по 20.01.2021 року, та до Турецької республіки у період з 01.07.2021 року по 15 серпня 2021 року без згоди батька дитини, проте в супроводі матері. На обгурнтування позовних вимог зазначає, що дитина сторін спору постійно проживає та перебуває на утриманні позивачки, відповідач коштів на дитину не надає - існує рішення суду про стягнення аліментів. Донька часто хворіє і з метою оздоровлення та відпочинку впродовж кількох років, в супроводі позивачки, донька сторін справи їздила за межі України. На даний час відповідач відмовляється надавати дозвіл на виготовлення паспорта для виїзду дитини за межі України, та відмовляється надавати згоду на виїзд дитини за межі України без будь яких пояснень. Від представника позивача в судове засідання надійшло клопотання розглядати справу за уточненими позовними вимогами, за відсутності сторони позивача; вимога підтримується в повному обсязі. Відповідач в засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду, відзиву по суті на адресу суду не направляв. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи, за згоди сторони позивача, заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши письмові докази, Судом встановлено наступне. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Отже, учасники справи перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.02.2006 р. Від шлюбу у них народилася дитина, [PERSON] , [INFO] , котра проживає та перебуває на утриманні матері, позивачки [PERSON] 18.02.2015 року за рішенням суду присуджено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 700 гривень щомісячно, починаючи стягувати з 12.12.2014 року. Як зазначає позивачка, донька часто хворіє і з метою оздоровлення та відпочинку впродовж кількох років, в супроводі позивачки, донька сторін справи їздила за межі України. На даний час відповідач відмовляється надавати дозвіл на виготовлення паспорта для виїзду дитини за межі України, та відмовляється надавати згоду на виїзд дитини за межі України без будь яких пояснень. Наразі в дитини відсутній діючий паспорт дитини для виїзду за межі України, на виготовлення якого також необхідна згода батька. На підтвердження надала копію звернення у письмовій формі від 13.09.2019 року, котре було вручене рекомендованим листом, і залишене без відповіді. В силу вимог ч.7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, ст.52 Конституції України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до пп.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07.05.2014 року, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що бажання позивачки [PERSON] отримати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини, узгоджується з правами та обов`язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України, провадиться в інтересах дитини, з метою забезпечення гармонійних умов життя дитини, натомість за встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, Судом встановлено, що відмова пасивна фактична відповідача [PERSON] надати дозвіл на виїзд дитини з України за кордон є необгрунтованою - останній не побажав зявитися до Суду та навести хоча б будь - які мотивив такого свого ставлення до потреб доньки. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення , шляхом надання дозволу [PERSON] , [INFO] , на оформлення та виготовлення паспорта для виїзду за межі України дитини [PERSON] , [INFO] без згоди батька, та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за кордон: республіки Польща у період з 20.12.2020 року по 20.01.2021 року, та до турецької республіки у період з 01.07.2021 року по 15 серпня 2021 року без згоди батька дитини, проте в супроводі матері, врахувавши, що суд має можливість виносити рішення на конкретно визначений в часі виїзд дитини без згоди одного із батьків, не позбавленого батьківських прав з зазначенням конкретного місця слідування дитини та строку, на який дитина буде знаходитися за кордоном, та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею. (подібного висновку дійшов ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав в ухвалі від 16.03.2016 року у провадженні 6-33303ск15).

Outcome: approved