Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, в якому просила постановити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серії АЕ №926935 виданий 04 грудня 1997 року Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрованою за адресою: [INFO] право власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 17.01.2017 року на домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О.Литвишко, буд. 15, загальною площею 168,0 кв.м., що складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 168,0 кв.м., житловою площею 72,3 кв.м., допоміжною площею 71,8 кв.м. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 17 січня 2017 року помер її чоловік [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О. Литвишко, буд.15; земельної ділянки площею 0,0240 гектарів, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О.Литвишко, 15; житловий будинок та надвірних споруд загальною площею 168,0 кв.м., будівництво завершене в 1991 році що знаходяться за адресою: м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О.Литвишко, 15. У призначений законом термін вона звернулася до районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом від спадкодавця, посвідчений 23 липня 2015 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за р.№ 1-2543, проте отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на земельні ділянки та відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії на житловий будинок та надвірні споруди в звязку з відсутністю реєстрації права власності на вказаний будинок та надвірні споруди. Ні вона, ні спадкодавець за життя не звернули уваги на те, що в технічному паспорті, який вона подала в нотаріальну контору помилково вказаний 1994 рік забудови, а не 1991 рік. Рішенням виконкому Підгородненської міської ради №209/ від 29 липня 1988 року, спадкодавцю було виділено безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку в м. Підгородне, вул. О.Литвишко, 15, загальною площею 0,124 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд 0,1 га. 08 серпня 1988 року спадкодавець уклав з виконкомом Підгородненської міської ради договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва на праві особистої власності індивідуального житлового будинку площею 38,5 кв.м, з трьох кімнат, літню кухню з підвалом 18,46 кв.м., сарай 12,83 кв.м., туалет та літній душ з цегли 4,14 кв.м., гараж 19,84 кв.м. Все будівництво необхідно було завершити не пізніше ніж 08 серпня 1991 року. На виконання Договору вони вимушені були взяти договір позики. У грудні 1990 року їм була видана Домова книга (тимчасова) для реєстрації проживання. Земельна ділянка була надана спадкодавцю в установленому порядку для будівництва ще до його початку. Будівництво житлового будинку та господарських споруд відбулося ще у 1988-1991 рр, а чинне на той час законодавство не обмежувало строки видачі правовстановлюючих документів і не передбачало обов'язків реєстрації закінченого будівництвом житла. Зареєструвати будинок та надвірні споруди на імя померлого після його смерті не є можливим, а отже, вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування за заповітом та вимушена звернутися за захистом до суду. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] громади Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив слухати справу без присутності представника міськради (а.с.43). Представник третьої особи Дніпровської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив слухати справу без присутності представника нотаріальної контори (а.с.34). Вислухавши адвоката позивачки, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою. Встановлено, що 17 вересня 1954 року помер [PERSON], що підтверджується актовим записом №21 від 25 січня 2017 року в свідоцтві про смерть серія І-КИ №733090 виданому Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 25 січня 2017 року (а.с.11). Ще за часи життя [PERSON] склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON] (а.с.66). [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-КИ №302879 від 28 липня 1995 року (а.с.12). Після смерті [PERSON], позивачка як спадкоємець за заповітом у встановлений законним строк звернулася до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право власності в порядку спадкування за заповітом. 02 серпня 2017 року [PERSON] отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О. Литвишко, 15 (а.с.92), та на земельну ділянку площею 0,0240 гектарів, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, вул. О.Литвишко, 15 (а.с.94). В видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на житловий будинок №15 по вул. О.Литвишко в м. Підгородне, державним нотаріусом було відмовлено оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, що підтверджується постановою від 02 серпня 2017 року (а.с.22), тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх майнових прав. Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Встановлено, що Рішенням виконкому Підгородненської міської ради №209/1 від 29 липня 1988 року, спадкодавцю було виділено безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку в м. Підгородне, вул. О.Литвишко, 15, загальною площею 0,124 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд 0,1 га. 08 серпня 1988 року спадкодавець уклав з виконкомом Підгородненської міської ради договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва на праві особистої власності індивідуального житлового будинку площею 38,5 кв.м., з трьох кімнат, літню кухню з підвалом 18,46 кв.м. сарай 12,83 кв.м., туалет та літній душ з цегли 4,14 кв.м, гараж 19,84 кв.м. Все будівництво необхідно було завершити не пізніше ніж 08 серпня 1991 року (а.с.31-32). Згідно довідки Комунального «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року № 752, згідно даних архіву КП «БТІ» станом на 31.12.2012 року, архівна справа за адресою: м. Підгородне, вул. О.Литвишко, буд. 15 виготовлена на замовлення [PERSON], житловий будинок: літ. А, 1993 року забудови, загальною площею 147,5 кв.м., житловою площею 72,3 кв.м., однак документ, що встановлює право власності на нерухоме майно видане на імя [PERSON] в архівній справі відсутній (а.с.90). Згідно договору від 08 серпня 1988 року укладеного між [PERSON] та виконкомом Підгородненської міської ради про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва на праві особистої власності індивідуального житлового будинку, зокрема п. 9 передбачено, що по закінченню будівництва на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та визнаються особистою власністю забудовника після визнання прийомною комісією міської ради народних депутатів повної готовності зведених будівель, оформленої актом комісії. Таким чином суд критично оцінює доказ побудови будинку у 1991 році, а саме технічний паспорт, виготовлений ФОП [PERSON] 07 серпня 2017 року (а.с.14-20). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що правовідносини щодо побудови спадкодавцем житлового будинку, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно цього об'єкту нерухомого майна, виникли під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року), який і підлягає до застосування разом з іншими нормативно-правовими актами, що діяли у відповідний період часу включно до кінця 1991 року. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Зміст п. 4, п. 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР № б/н від 31.01.1966, яка була чинною до 13.12.1995 року (надалі по тексту Інструкція 1966 р.), зазначають, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. В разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Згідно п. 11 Додатку 1 до Інструкції 1966 р. правовстановлюючими документами, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, в даному випадку, (оскільки мова йде про будівництво будинку), - є рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію. Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04 жовтня 1991 року, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. У відповідності до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Таким чином, на момент будівництва в 1993 році підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не пов'язувалось із проведенням його реєстрації. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] за життя набув право власності на спірний житловий будинок (домоволодіння). Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на роз'ясненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплених в абзаці 2 п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено про необхідність розмежовування права на спадщину як майнового права (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна, тобто спадкоємець у будь-якому разі не позбавляється права на спадщину, навіть за умови відсутності на неї правовстановлюючих документів, при цьому необхідно обрати правильний спосіб захисту права спадкоємця, в тому числі шляхом звернення до суду не з позовом про визнання права власності на спадщину, а з позовом про визнання права на спадщину, після чого, в разі наявного відповідного рішення суду, такий спадкоємець набуває права на спадщину та можливості узаконити таке будівництво. Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачки і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного, ст. 1217, 1218, 1220, 1222 ЦК України,

Outcome: dismissed