Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

В серпні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку, розташованого по [ADDRESS], а також про визнання за нею права власності на цей будинок та на земельну ділянку, виділену для його обслуговування, площею 0,12 га. Вказувала, що купила за простим письмовим договором, укладеним 15 листопада 1999 року у громадянки [PERSON] зазначений будинок з господарськими спорудами, однак договір не був нотаріально посвідчений, а в даний час остання ухиляється від нотаріального посвідчення договору та змінила своє місце проживання. Під час розгляду справи за заявою позивачки до участі в справі в якості співвідповідача була залучена [PERSON], а на підставі іншої заяви позивачки вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку були залишені без розгляду. Посилаючись на те, що між нею та [PERSON] були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, але продавець [PERSON] в подальшому ухилилася від нотаріального укладання договору, тому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного будинку, укладеного між ними, та визнати за нею право власності на це домоволодіння. Сторони в судове засідання не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, позивачка при цьому надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Будинок по [ADDRESS] належав громадянці [PERSON], який вона купила у [PERSON] за письмовим договором від 9 червня 1986 року. В подальшому 15 листопада 1999 року вона уклала з позивачкою договір купівлі-продажу, за яким продала їй будинок з господарчими спорудами за вищевказаною адресою, а остання його купила за 3000 грн. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час, за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов'язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов'язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 ЦК України 1963 року з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відбулася домовленість про купівлю-продаж належного останній будинку по [ADDRESS]. За домовленістю сторін вартість проданого майна склала 3000 грн. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 15 листопада 1999 року. Після укладення договору позивачка почала користуватися отриманим будинком, а нотаріально оформити договір купівлі-продажу вони вирішили в пізніший термін. В той же час, відповідачка виїхали до іншого населеного пункту і відмовилася прибути до м. Миколаєва для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на будинок та належним чином користуватися ним. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов'язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього. На підставі викладеного,

Outcome: approved