Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

В позові [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] , але з 20 грудня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Спільне господарство відповідач з позивачем спільно не веде, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів не приймає. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятись з реєстрації, проте відповідач відмовляє у знятті з реєстрації. На підставі зазначеного позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та зняти відповідача з державної реєстрації за вказаною вище адресою. В судове засідання позивач не з`явилась, але надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Лугівської сільської ради Василівського району Запорізької області в судове засідання не з`явився, але до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд, згідно ст.ст.128, 223, 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Оглянувши матеріали справи, суд вважає, що дана позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що позивач згідно договору дарування, складеного 05 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Кириченко В.В. та зареєстрованому в реєстрі за №1-1914 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2531308 від 12 січня 2004 року є власником будинку [ADDRESS] (а.с.8, 16). Згідно довідки №161 від 14 травня 2019 року, виданої Лугівською сільською радою Василівського району Запорізької області за адресою: [ADDRESS] з 06 вересня 2014 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але фактично за зазначеною адресою не проживає з 20 грудня 2014 року. (а.с.7). Згідно акту про факт проживання, складеному 14 травня 2019 року секретарем виконкому Лугівської сільської ради Василівського району, відповідач [PERSON] з 20 грудня 2014 року по теперішній час не проживає за адресою реєстрації - [ADDRESS] , його місцезнаходження невідоме (а.с.8). Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації протягом понад 4 років, що створює правові перешкоди для реалізації позивачем своїх прав власника нерухомого майна, суд вважає необхідним позов задовольнити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Одночасно в задоволенні позову, в частині зняття відповідача з державної реєстрації за вказаною вище адресою, суд вважає необхідним відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене, суд вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є достатньою та самостійною підставою для зняття відповідної особи з реєстрації місця проживання.

Outcome: partial