Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи звернення до суду позивач посилалась на ті обставини, 15 листопада 2002 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач [PERSON] передала у власність набувача [PERSON] нерухоме майно, а [PERSON], в свою чергу, взяв на себе зобовязання довічно утримувати [PERSON] Проте згодом відповідач в односторонньому порядку припинив виконувати відповідні зобовязання в належному обсязі. Викладені обставини були розцінені [PERSON] як грубе порушення умов укладеного договору, у звязку з чим сторона звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання від 15 листопада 2002 року та повернути спірне майно у власність [PERSON] шляхом визнання права власності. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Нотаріус [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності особи та ухвалення рішення на розсуд суду в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у відкрите судове засідання не зявився, служба повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши представлені суду та забезпеченні письмові докази, допитавши свідків, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи і на підставі присутніх в ній доказів було встановлено, що 15 листопада 2002 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1526. Відповідно до положень договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,9кв.м., а [PERSON] зобовязався довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, зберігати в її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру, за власний рахунок проводити поточний ремонт та сплачувати комунальні послуги. Сторонами визначено грошову вартість матеріального забезпечення в розмірі 150,00 гривень на місяць з урахуванням інфляції та індексації. Проте сторона позивача свідчить, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобовязання. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Як регламентує ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. При цьому згідно ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обовязки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Згідно укладеного договору, [PERSON] прийняв на себе зобовязання забезпечувати [PERSON] виходячи з погодженої сторонами вартості такого забезпечення. При цьому в поняття «матеріальне забезпечення» сторонами вкладено придбання їжі, одягу, ліків, надання допомоги та оплату комунальних послуг. Матеріали справи свідчать, що особовий рахунок на нового власника відповідної квартири не переоформлювався. Сторона позивача зазначає, що житлово-комунальні послуги оплачуються [PERSON] Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. Як наводить ст. 651 ч.ч.1,2,3 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Пояснення і посилання сторони позивача щодо невиконання договору з боку [PERSON] в цілому були підтверджені показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 755 ч.1 п.1 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Як розяснює ст. 756 ч.1 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Таким чином суд приходить до висновку про розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача та відновлення майнових прав особи на спірну квартиру шляхом визнання права власності. Згідно ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору як інваліда ІІ групи, суд стягує з [PERSON] суму неоплаченого судового збору в розмірі 3654,00 гривень на користь держави.

Outcome: approved