Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання права власності, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду, позивач посилалась на ті обставини, що 20 квітня 2012 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого відповідач [PERSON] прийняв в дар вказану квартиру і набув право власності на відповідний обєкт нерухомості. Позивач [PERSON] пояснювала, що даний правочин є удаваним, оскільки насправді сторони уклали купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] та [PERSON] придбали вказану квартиру та набули право на обєкт нерухомого майна в рівних частках. Але в теперішній час [PERSON] даних обставин не визнає та використовує факт укладення договору дарування з метою ускладнення обєктивного вирішення питання про поділ спільного майна подружжя. Сторони з 2009 року знаходяться у зареєстрованому шлюбі, однак станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть. У звязку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, [PERSON] звернулась з даним позовом до суду, в якому просила визнати договір дарування від 20 квітня 2012 року удаваним правочином, визнати даний правочин договором купівлі-продажу та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи надійшла заява про заперечення проти заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Третя особа нотаріус [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду письмові докази, допитавши свідків, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 05 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. В період знаходження у шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO]. 20 квітня 2012 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №281. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] прийняв в дар вказану квартиру і набув право власності на відповідний обєкт нерухомості. Майнові права набувача були належним чином зареєстровані, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» №33967264 від 26 квітня 2012 року. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста [PERSON] від 08 вересня 2016 року по цивільній справі №521/11406/16-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за позовом [PERSON] Сторонами по справі визнано, що спільна дитина сторін проживає з [PERSON] Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно пояснень сторони позивача, на момент укладення оспорюваного договору та подальшого проживання у спірній квартирі, майнові права [PERSON] були дотримані та сторони виходили з того, що фактично майно є спільною власністю. Позивач повязує порушення власного права із вимогою відповідача [PERSON] звільнити спірну квартиру в 2016 році. Відтак, суд вбачає обґрунтованим поновити встановлені законом строки позовної давності, забезпечити особі право на доступ до суду та розглянути заявлені позовні вимоги по суті. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що між [PERSON] та [PERSON] 20 квітня 2012 року насправді був укладений відплатний правочин договір купівлі-продажу. Оформлення спірного правочину договором дарування на користь [PERSON] позивач пояснювала тим, що при оформленні угоди у нотаріуса було виявлено, що в паспорті громадянина України [PERSON] відсутня нова фотокартка особи у звязку із досягненням 25-річного віку. Оскільки в силу пункту 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26 червня 1992 (із подальшими змінами і доповненнями), паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним сторонами угоди було вирішено продовжувати її оформлення на імя [PERSON] Суд звернув увагу, що [PERSON] народилась 19 квітня 1987 року, тобто особі виповнилось 25 років 19 квітня 2012 року, а оформлення і підписання оспорюваної угоди відбувалось 20 квітня 2012 року. Матеріали справи свідчать, що 10 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір про надання споживчого кредиту №11326344000, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 363600,00 гривень строком до 10 квітня 2029 року виходячи зі ставки 16% річних з можливістю перегляду ставки з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а остання в свою чергу зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобовязання, 10 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» з однієї сторони, та [PERSON], був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстраційним №937, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку банку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,9кв.м., яка належить [PERSON] на праві власності. Однак, як випливає з листа ПАТ «УкрСиббанк» від 20 квітня 2012 року, в день відчуження спірної квартири на користь [PERSON], [PERSON] було достроково виконано грошові зобовязання перед банком, у звязку з чим нотаріусом було зняту іпотечну заборону на відчуження спірної квартири та оформлено перехід права власності. Судом встановлено, що [PERSON] не приходиться [PERSON] родичем чи близькою особою, між особами відсутні дружні стосунки тощо. Знайомство між особами було повязане виключно із укладенням угоди та сторона відповідача [PERSON] не пояснила суду мотивів здійснення сторонньою особою [PERSON] дарунку у вигляді квартири, у звязку з чим спроможність позиції відповідача викликає обґрунтований сумнів. Доводи позивача [PERSON] підтвердили свідки сторони [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Свідки повідомили суду, що позичали [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, необхідні для купівлі спірної квартири. Суд враховує ту обставину, що свідки є родичами позивача по справі [PERSON], а також той факт, що у разі заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (стаття 218 ЦК України), що обумовлює критичний підхід до оцінки відповідних відомостей. Однак при цьому сукупність досліджених доказів вказує, що 20 квітня 2012 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений відплатний правочин. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як розяснено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В силу ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ураховуючи викладене, суд погоджується із обґрунтованістю визнання укладеного 20 квітня 2012 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, договору дарування квартири [ADDRESS], удаваним та визнання його договором купівлі-продажу. Як наводить ст. 368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже виходячи з висновку про удаваність оформленого договору дарування та відплатністю відповідного правочину, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ст. 70 ч.ч.1,2,3 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Й водночас, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як розяснено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як чітко регламентує ст. 365 ч.ч.1,2 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позиція сторони відповідача [PERSON] свідчить про невизнання спірної квартири обєктом права спільної власності подружжя, у звязку з чим вирішення питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя за відповідну частку майнових прав та погодження компенсаційних виплат між сторонами не уявляється можливим. Таким чином, суд вважає обґрунтованим визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із задоволення позову, суд вважає обґрунтованим стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати: суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 551,20 + 2500,00 + 275,60 + 320,00 = 3646,80 гривень.

Outcome: approved