Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

В провадженні суд знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду [PERSON], [PERSON], вказували, що на підставі вироку Малиновського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2014 року було зокрема стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 63533,00 гривень, та на користь [PERSON] в розмірі 71320,00 гривень. Проте до теперішнього часу відповідні суми грошових коштів позивачам не сплачені, виходячи з чого [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з даним позовом, в якому [PERSON] просила стягнути з [PERSON] суму інфляційних в розмірі 32849,53 гривень та трьох процентів річних в розмірі 4261,06 гривень за час прострочення, та [PERSON] просила стягнути з [PERSON] суму інфляційних в розмірі 39120,91 гривень та трьох процентів річних в розмірі 4783,32 гривень за час прострочення. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, але від осіб надійшли заяви про підтримання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про визнання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Як передбачає ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на той факт, що позивачі від позову не відмовились, а відповідач вимоги визнала у повному обсязі, суд вважає можливим прийняти визнання відповідачем даного позову та ухвалити рішення про його задоволення. Під час розгляду справи судом було встановлено, що вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 22 квітня 2014 року по справі №521/20470/13-к, [PERSON] було визнано винною у скоєнні кримінальних порушень, передбачених ст. 190 ч.2 КК України, а також стягнуто: на користь [PERSON] 71320,00 гривень, на користь [PERSON] 63533,00 гривень. Матеріали справи свідчать, що вказані суми грошових коштів були стягнути з особи як такі, що отримані незаконно. Однак до теперішнього часу грошове зобовязання [PERSON] перед [PERSON], [PERSON] не виконане. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.ч.1,5 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. В силу ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як встановлює ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заявляючи вимоги про стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних за відповідні періоди прострочення виконання зобовязання, позивачі представили суду відповідні розрахунки, згідно яких: суми інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання [PERSON] перед [PERSON] становлять відповідно 32849,53 гривень та 4261,06 гривень; суми інфляційних та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання [PERSON] перед [PERSON] становлять відповідно 39120,91 гривень та 4783,32 гривень. Суд погоджується із вірністю та обґрунтованістю даних розрахунків. Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно ст. 598 ч.1 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 604 609 ЦК, відповідно до яких зобовязання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599); належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання; 2) за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги (ст. 601); 4) за домовленістю сторін (ст. 604); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605); 6) поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст. 606); 7) неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (ст. 607); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою й у звязку із цим не може бути виконане іншою особою (ст. 608); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно повязаним з особою кредитора (ст.608); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю (ст. 609). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ч.2 ЦК України. Відповідна правова позиція підтверджена практикою Верховного Суду (постанова від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 у справі №3-142гс11). Ураховуючи викладене та з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у звязку із задоволенням даного позову та тою обставиною, що позивачами не оплачувався судовий збір, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі: (32849,53 + 4261,06 + 39120,91 + 4783,32) х 1 / 100 = 810,15 гривень.

Outcome: approved