Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В провадженні вказаного складу відповідного районного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позову позивач посилався на ті обставини, що 23 червня 2008 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу 1/5 ідеальної частки садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду) №42 по вулиці Марата у місті Одесі. Проте, в теперішній час [PERSON] не має можливості розпоряджуватись вказаним майном, оскільки згаданий договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. Однак, з огляду на факт виконання сторонами усіх істотних його умов, позивач просив суд визнати даний правочин дійсним та визнати за ним право власності на нерухомість. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшло клопотання про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Повноважний представник відповідача [PERSON] за довіреністю у відкрите судове засідання зявилась, від імені та в інтересах особи не заперечувала проти задоволення даного позову. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовився, а сторона відповідача вимоги визнала у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення сього позову. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 23 червня 2008 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу 1/5 ідеальної частки садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду) №42 по вулиці Марата у місті Одесі (надалі за текстом Договір), відповідно до умов якого позивач [PERSON] придбав наведене нерухоме майно. Договір на момент укладання не був посвідчений нотаріально та право власності набувача за правочином не було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». Наявність майнових прав й підстав для відчуження такого майна у [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 вересня 1981 року, складеним, оформленим й виданим державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] по спадковій справі №36/1969, зареєстрованим в реєстрі за №3-с-1424, дублікат якого був складений, оформлений й виданий 02 червня 2009 року державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-161. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі згаданого Договору випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі продавець [PERSON] отримала від покупця [PERSON] до підписання договору, засвідчивши цей факт власним підписом. Безумовно, як чітко вказує ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 202 ч.1 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дійсно, як регламентує ст. 215 ч.ч.1,2 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Разом з тим, як зазначає ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Розглядаючи справу, суд зясував, що наведений Договір не був посвідчений нотаріально у звязку із похилим віком та станом здоровя відчужувача [PERSON], [INFO]. У відповідності до ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, на підставі ст. 328 ч.2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на дані вимоги законодавства й регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавця [PERSON] відносно підстав для відчуження зазначеної раніше ідеальної частки садиби. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем [PERSON] вказаної нерухомості. Таким чином, з урахуванням відповідної вимоги [PERSON], ввесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання за ним права власності на відповідну ідеальну частку обєкту нерухомого майна. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved