Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. На підставу позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач, її колишній чоловік, уже тривалий проміжок часу ( за текстом позову понад шість місяців, з усного пояснення - понад рік) без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла, а тому є усі підстави, передбачені ст. 405 ч.2 ЦК України, позов задовольнити. В судове засідання з'явилася позивач, котра позов підтримала і з підстав, зазначених в тексті позову, просить задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач своїм конституційним правом на захист не скористався, заперечень щодо заявленого позову не надав, повноважного представника у суд не направив, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе розглянути справу заочно за відсутності відповідача, оскільки право на участь в судовому процесі є диспозитивним правом, а не обов'язком учасників судового процесу. Всесторонньо та повно дослідивши матеріали справи, Суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності позивача, її брата [PERSON], та її батьків [PERSON] та [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації від 21.12.1996 року. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 04.09.2018 року вбачається, що шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано 12 грудня 2017 року. Копією довідки за №163, виданої ПП Сонячне 20.08.2018 року доводиться, що відповідач має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі з серпня 2002 року. 17 травня 2018 року ПП Сонячне було складено акт обстеження житлових умов, згідно якого комісія в складі головного інженера, майстрів дільниці та мешканців квартир №6 та 45 будинку встановили, що відповідач в спірній квартирі не проживає. 20 серпня 2018 року ПП Сонячне було складено акт обстеження житлових умов, згідно якого комісія в складі головного інженера, майстрів дільниці та мешканців квартир №6 та 9 будинку встановили, що відповідач в спірній квартирі не проживає За твердженням позивачки її колишній чоловік уже понад рік без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На кожну із сторін покладається обов'язок доказування. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності. Згідно ст. 76-80 ЦПК України, докази сторін мають бути належними, допустимими, достатніми й достовірними. Зважаючи на дату звернення за судовим захистом (11.09.2018 року) згадувані вище акти від 17 травня та від 20 серпня 2018 року не можуть бути належними і достатніми доказами відсутності відповідача у спірному житлі понад один рік, адже за змістом актів хоча зазначено про відсутність [PERSON] та «слідів його проживання» у спірній квартирі, проте періоду його відсутності (і чи перевищує цей період річний проміжок часу), не визначено. Інших доказів, котрі б вважалися належними, допустимими і достатніми для задоволення позивних вимог [PERSON], стороною позивача суду не надано. Відтак оскільки в судовому засіданні не доведено факт відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання понад рік, позов не може вважатися підставним та підлягати до задоволення.

Outcome: dismissed