Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В свої уточненій позовній заяві позивачка просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 25.01.2007 року, яка укладена між [PERSON] та [PERSON], до договору по наданню послуг у сфері нерухомого майна від 20.01.2007 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.01.2007 року її чоловік [PERSON] за її згодою та в її присутності уклали з суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] договір про надання послуг у сфері нерухомого майна. 14.03.2017 року позивачу стало відомо, що 25.01.2007 року її чоловік [PERSON] та [PERSON] уклали додаткову угоду до вказаного договору, згідно якої дійшли згоди про зміну вартості послуг виконавця в основному договорі і визначили її в сумі 9600 грн. Наслідком укладання вказаної додаткової угоди стало рішення Апеляційного суду Харківської області №22-ц-769/2008 від 28.02.2008 року, яким з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 8918 грн. В рамках примусового виконання вказаного рішення постановою Орджонікідзевського ВДВС від 10.06.2008 року накладено арешт на все майно [PERSON], у тому числі на те, що набуто під час шлюбу та є спільною власністю подружжя. Зазначає, що вказана додаткова угода є неправомірною оскільки позивачка не надавала свою згоду на укладання вказаної додаткової угоди, про її існування не знала. Крім того, основна угода була укладена з [PERSON], а [PERSON] ніколи не являлась стороною договору. Представник позивачки позовну заяву підтримав. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, про слухання справи повідомлялась належним чином. Надала суду заперечення на позов в яких зазначає, що Апеляційний суд Харківської області у справі №22-ц-769/2008 своїм рішенням від 28.02.2008 року уже розглянув дійсність документів та договорів, а позивач спотворює факти та події. Зазначає, що всі договори підписувались у присутності обох із подружжя. Наполягає на тому, щоб [PERSON] погасив існуючу заборгованість, тоді буде знятий арешт з нерухомості. Просить суд у позові відмовити. (а.с.45-46). Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він підписав договір про надання послуг по пошуку нерухомості, потім йому сказали, що треба підписати ще додаткову угоду, він її підписав. Через деякий час його викликали до суду через несплату коштів по додатковій угоді. Апеляційний суд стягнув з нього заборгованість по додатковій угоді, за основним договором він сплатив 4800 грн., а за додатковою угодою не платив. Під час підписання додаткової угоди він був у шлюбі, а дружина була вдома і вона не знала про цю додаткову угоду. Співвідповідач [PERSON] не заперечує проти визнання додаткової угоди недійсною. В подальшому надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Судом встановлено, що 20.01.2007 року між [PERSON], який діяв за згодою своєї дружини [PERSON], та [PERSON] було укладено письмовий договір про надання послуг. Відповідно до умов вказаного договору, виконавець, тобто [PERSON] зобов'язалася по завданню замовника - [PERSON] надати останньому послугу по пошуку нерухомості для придбання її у власність замовника, а замовник зобов'язується оплатити виконавцю вказану послугу. Предметом замовлення була 3-х кімнатна ізольована квартира в районі с.Східний в м.Харкові в новобудові, без ремонту (а.с.35). 25.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла на підставі агентської угоди №1 від 01.01.2006 року та свідоцтва № 034889 від 19.04.2002 року, було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг від 20.01.2007 року. Згідно умов вказаної угоди сторони дійшли згоди щодо зміни порядку прийняття послуг та їх оплати, та конкретизували вартість послуг виконавця в сумі 9600 грн. При цьому [PERSON] сплатив 4800 грн., а остаточну суму у розмірі 4800 грн. мав сплатити після підписання акту приймання-передачі квартири (а.с.36). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.02.2008 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4800 грн. - заборгованість за договором про надання послуг, 2500 грн. - неустойки, 1500 грн. - за надання правової допомоги, 88 грн. - державного мито, 30 грн. - витрат, пов'язаних із інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи, а всього 8918 грн. (а.с.74-76). В своєму позові позивачка як на підставу визнання додаткової угоди недійсною посилається на ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України і ті обставини, що вона не надавала згоди на укладання додаткової угоди від 25.01.2007 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Разом з цим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, відсутність письмової згоди [PERSON] на укладення додаткової угоди від 25.01.2007 року сама по собі не є підставою для визнання додаткової угоди недійсною. При цьому суд враховує, що обидві сторони вказаної вище додаткової угоди діяли добросовісно і суду не надано жодних доказів в спростування даної обставини. Крім того, суд враховує, що відповідно до ст.65 СК України для укладення вказаної вище додаткової угоди не потрібна обов'язкова письмова згода подружжя, так як ця угода не відповідає ознакам, передбаченим ч.3 ст.65 СК України. Позивачка [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона не надавала усну згоду на укладення додаткової угоди, не знала про неї. Також суд враховує те, що як зазначила сама позивачка, 20.01.2007 року вона надала свою згоду на укладання договору про надання послуг з пошуку нерухомості, укладеного між її чоловіком [PERSON] та ФОП [PERSON] Із аналізу додаткової угоди видно, що вона не змінила предмет договору, не спрямована на істотну зміну умов договору чи істотну зміну прав та обов'язків сторін договору, не суперечить діючим нормам законодавства та є правомірною. Крім того, у своєму позові як на підставу для визнання додаткової угоди недійсною позивач посилається на те, що будь-яких правовідносин з [PERSON] при укладанні 20.01.2007 року договору про надання послуг з ФОП [PERSON] подружжя [PERSON] не мало. При цьому у п. 3 вказаної додаткової угоди зазначено, що додаткова угода є невід'ємною частиною договору від 20.01.2007 року. Відповідно до ст.237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно вказаної додаткової угоди [PERSON] діяла як представник [PERSON] на підставі агентської угоди №1 від 01.01.2006 року та свідоцтва № 034889 від 19.04.202 року. Згідно ст.239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Позивачка та її представник не надали суду жодні докази того, що представництво [PERSON] інтересів [PERSON] було неправомірним і таким, що суперечило нормам закону. ФОП [PERSON] не оспорює правомірність дій [PERSON] за вказаною вище додатковою угодою. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє позивачці в позові про визнання не дійсною вказаної вище додаткової угоди. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати позивачки відносяться на її рахунок, так як суд відмовив позивачці в задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed