Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в якому просить: - стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10\~879\~880 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором поруки у розмірі 1000 грн. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтувує тим, що відповідно до умов усного договору позики від 29 жовтня 2013 року викладеного 19 листопада 2013 року у вигляді власноруч написаної розписки, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв 400 00 доларів США. Проте, строк повернення відповідачем [PERSON] суми боргу позивачу [PERSON] сторони не встановили. Позивач [PERSON] неодноразово усно звертався до відповідача [PERSON] з вимогою повернення коштів, але незважаючи на ту обставину, що [PERSON] сам був ініціатором отримання позики, останній повністю ігнорує вимоги позивача [PERSON] повернути борг, відповідач уникає зустрічей не відповідає на телефонні дзвінки. Варто звернути увагу, на те що незважаючи на тривалий час невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань, позивач все ж сподівався на його добросовісність щодо партнерського вирішення даного питання на основі звичаїв ділового обороту, оскільки сам відповідач [PERSON] є відомою та шанованою особистістю не тільки в Одеській області. Крім того, 28 жовтня 2019 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, за яким відповідач [PERSON] зобов`язується відповідати перед позивачем за виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли в наслідок позики грошових коштів у розмірі 400000 доларів США, наданої відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] під письмову розписку від 19.11.2013р. З метою дотримання зазначеної норми, відповідачам пред`явлено відповідну вимогу про повернення отриманих за договором грошових коштів, шляхом надіслання її за місцем мешкання відповідача [PERSON] та передачі під розписку відповідачу [PERSON] .. Проте, відповідач [PERSON] відмовився від отриманняписьмової вимоги, а відповідач [PERSON] відмовився її виконувати, усно пославшись на тяжке матеріальне становище. У судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. У судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] [PERSON] , позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив про те, що позовні вимоги не визнає, позовні вимоги вважає необґрунтованими з наступних підстав. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що усним договором позики від 29.10.2013 р., який оформлений письмовою розпискою від 19.11.2013 р., [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 400 000 доларів США. Надалі позивач уклав з [PERSON] договір поруки від 28.10.2019 р., за яким [PERSON] поручився перед позивачем за виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли внаслідок позики грошових коштів за вищевказаною розпискою. \~ \~ \~ \~ Представник відповідача [PERSON] [PERSON] зазначає про те, що зі змісту розписки від 19.11.2013 р., на яку посилається позивач, вбачається про те, що [PERSON] підтверджує факт отримання грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США від [PERSON] за договором позики від 29.10.2013 р. Однак, пояснює про те, що в тексті розписки відповідачем [PERSON] було помилково зазначено про отримання цих коштів 29.10.2013 р., однак, грошові кошти були отримані саме в дату складання розписки, тобто 19.11.2013 р. Відповідач [PERSON] не погоджується з твердженням позивача [PERSON] про те, що розписка є письмовим оформленням усного договору, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в борг, а, навпаки, є письмовою формою акту приймання-передачі грошових коштів від позивача [PERSON] , які він отримував в позику від відповідача [PERSON] за відповідним письмовим договором позики. Крім того, представник відповідача [PERSON] [PERSON] вказує про те, що розписку від 19.11.2013 р. [PERSON] було складено по факту повернення йому позивачем [PERSON] короткострокової позики, тому в розписці відсутні суттєві умови договору позики, а саме: чіткого зазначення позикодавця та позичальника, факту отримання коштів в позику із відповідним зобов`язанням позичальника щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк. Також, звертає увагу на те, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки лише через 6 років після оформлення відповідачем [PERSON] розписки. 24.06.2020р. від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] на позовну заяву в якій зазначає про те, що він не погоджується з викладеними у відзиві обставинами та поясненнями в повному обсязі, вважає їх не підтвердженими належними та допустимими доказами, на заявлених позовних вимогах наполягає. Позивач [PERSON] зазначає про те, що твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про допущення помилки в даті отримання коштів, не заслуговує на увагу та не відповідає дійсності, оскільки помилку можна допустити при написанні схожих числових дат та письмового тексту. Проте, в наданій розписці [PERSON] власноручно написав місяць одержання жовтень, а дату складання листопад, що не є схожими та не зазначені чисельником, що виключає можливість помилки. Стосовно твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те що дана розписка не є підтвердженням договору позики, а є актом приймання-передавання від [PERSON] до [PERSON] грошових коштів за письмовим договором позики (в якому позичальником є [PERSON] ), дане твердження позивач вважає не вірним, оскільки такий договір ніколи не укладався; до Відзиву не було додано копію такого письмового договору, на який посилається [PERSON] ; Якщо б розписка була б саме актом повернення позивачем коштів, то вона б містила посилання про остаточне виконання договору в повному обсязі та відсутність претензій з боку кредитора. Також, [PERSON] зазначає про те, що розписка містить усі істотні умови договору по-перше: в тексті розписки чітко вказано, що кошти отримано за договором позики, по-друге, якщо і припустити відсутність істотних умов договору як позики (що стороною позивача не визнається), але дана обставина є підставою для визнання правочину недійсним ( відповідачем [PERSON] не заявлено) та в будь-якому випадку це не призводить до виключення обов`язку повернути отримані кошти, як безпідставно отриманих за недійсним правочином. При цьому, у відповідності до положень статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, суд вважає, про те що позовні вимоги є обґрунтованими, є доказаними, тому підлягають задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Главою 71 ЦК України,та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Судом встановлено про те, що 29.10.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (а.с.143). Відповідно до п. 1.1 Договору позики позикодавець ( [PERSON] ) передав, а позичальник ( [PERSON] ) прийняв 400 000 доларів США., що еквівалентно 3260 тисячам гривень за комерційним курсом. Відповідно до п.2.2. Договору, факт передачі позикодавцем грошових коштів підтверджується розпискою Позичальника, яка є невідємним Додатком до даного Договору. Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи про те, що 19.11.2013р. відповідачем [PERSON] надано власноруч написану розписку [PERSON] . Зі змісту вищевказаної розписки вбачається про те, що відповідач [PERSON] ( [INFO] , уродженець смт. Ширяєво Одеської області, паспорт [NUMBER] , виданий 08.06.2007р. Ленінським РВ УМВС м. Одеси, ІПН [NUMBER] ) даною розпискою підтверджує, що 29.10.2013р. отримав грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США, за договором позики від 29.10.2013р. Ці кошти отримав від [PERSON] ( [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 04.06.199 р.Ровеньнвським МВ УМВС України в Луганській області, ІПН [NUMBER] (а.с.8). Таким чином, позивач [PERSON] виконав свої зобовязання за Договором позики, а саме надав позику (грошові кошти) у розмірі 400 000 доларів США, а відповідач [PERSON] прийняв вищевказану позику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При укладанні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. В разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків. Такими засобами доказування можуть бути листи, письмові документи тощо, що ж до розписки, то розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові. Судом встановлено, про те, що між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] виникли правовідносини позики грошових коштів. Написання відповідачем [PERSON] розписки від 19 листопада 2013 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 400\~000 доларів США не спростовано відповідачем, оригінал розписки знаходиться у позивача [PERSON] . За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 369/3340/16-ц від 22 серпня 2019 року. З матеріалів справи вбачається, саме з розписки від 19.11.2013р., яка складена відповідачем [PERSON] вбачається про те, що ним 29.10.2013р. було отримано грошові кошти у розмірі 400\~000 доларів США за договором позики від 29.10.2013р. Ці кошти відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] (а.с.8). Таким чином, докази, які містяться в матеріалах справи підтверджують факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики в якості грошових коштів у розмірі 400\~000 дол. США. Оскільки розписка є документом, що підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальникові, то, виходячи від зворотного, знаходження оригіналу розписки у позикодавця [PERSON] є підтвердження неповернення йому суми позики повністю чи частково. Таким чином, фактичне знаходження оригіналу розписки у [PERSON] спростовує, серед іншого, доводи відповідача [PERSON] стосовно факту повернення йому позивачем [PERSON] короткострокової позики. Відповідач [PERSON] не надав безспірних письмових доказів протиправного утримання [PERSON] у себе боргової розписки, рівно як і не надав безспірних письмових доказів повернення суми позики повністю чи частково. Крім того, у відзиві на позов представник відповідача [PERSON] вказує про те, що зі змісту розписки від 19.11.2013 р., на яку посилається позивач, вбачається про те, що [PERSON] підтверджує факт отримання грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США від [PERSON] за договором позики від 29.10.2013 р. Однак, представник відповідача вказує про те, що в тексті розписки відповідачем [PERSON] було помилково зазначено про отримання цих коштів 29.10.2013 р., однак, грошові кошти були отримані саме в дату складання розписки, тобто 19.11.2013 р. ( арк.сп.115-117); Відповідач [PERSON] не погоджується з твердженням позивача [PERSON] про те, що розписка є письмовим оформленням усного договору, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в борг, а, навпаки, є письмовою формою акту приймання-передачі грошових коштів від позивача [PERSON] , які він отримував в позику від відповідача [PERSON] за відповідним письмовим договором позики. Крім того, представник відповідача [PERSON] [PERSON] вказує про те, що розписку від 19.11.2013 р. [PERSON] було складено по факту повернення йому позивачем [PERSON] короткострокової позики, тому в розписці відсутні суттєві умови договору позики, а саме: чіткого зазначення позикодавця та позичальника, факту отримання коштів в позику із відповідним зобов`язанням позичальника щодо їх повернення в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено про те, що представник відповідача [PERSON] не надав суду письмових доказів в обгрунтування вищевказаних обставин, які вказані у письмовому відзиві представника відповідача [PERSON] [PERSON] , також не надано до матеріалів справи відповідного договору позики, рівно як і розписки, яка засвідчує факт отримання саме позивачем [PERSON] від відповідача [PERSON] грошових коштів, тому відповідно матеріали справи не містять таких належних та допустимих доказів. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, про те, що 28.10.2019р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки (а.с.9-10). Згідно вищевказаного договору поруки поручитель [PERSON] зобов`язується відповідати перед кредитором [PERSON] за виконання зобов`язань [PERSON] , які виникли внаслідок позики грошових коштів у розмірі 400\~000 дол. США, наданої боржником кредитору під розписку від 19.11.2013р., згідно п.1.1 Договору поруки. Відповідно до п. 3.1. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником, згідно розписки в межах суми, що дорівнює 1\~000 грн. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідач [PERSON] зобов`язання обумовлене договором поруки не виконав, відповідно до приписів статті 554 ЦК України, сума, визначена у пункті 3.1. договору поруки від 28.10.2019 року у розмірі 1\~000 грн. підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . \~ \~ \~ \~Строк(термін) виконання зобов`язання врегульовано статтею 530 ЦК України, відповідно до положень частини 2 даної норми матеріального права, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Безспірних доказів того, що [PERSON] та [PERSON] було обумовлено строк повернення позики, суду не надано, розписка таких даних також не містить. За таких обставин, суд виходить з того, що строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який строк. Оскільки згаданою ст. 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. \~ \~ \~ \~Судом встановлено про те, що на виконання вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, 8.11.2019 року позивач [PERSON] відправляв на адресу відповідача [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , та на адресу: [ADDRESS] ) та відповідача [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) вимогу про повернення грошових коштів,які були надані [PERSON] на підставі договору позики від 29.10.2013р. у розмірі 400 000 доларів США (а.с.177-178). \~ \~ \~ \~В матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення кур`єрскою службою доставки: ПН№5522 від 08.11.2019р. та ПН№5521 від 08.11.2019р., з яких вбачається про те, що відповідач [PERSON] відмовився від отримання письмової вимоги, про що були зроблені відповідні написи кур`єром (а.с.179). Відповідач [PERSON] 08.11.2019р. власноруч отримав вимогу від 08.11.2019р., про що [PERSON] була складена відповідна розписка про отримання такої вимоги (а.с.178). Таким чином, суд вважає, про те що позивачем [PERSON] вжито заходів та вчинено всі можливі передбачені діючим законодавством дії з метою забезпечення виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань перед ним. Проте, письмова вимога від 08.11.2019р. відповідачами не виконана, грошові кошти позивачу не повернуто. Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання, в розумінні ст.610 Цивільного Кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідач [PERSON] не спростував наявність заборгованості вказаної позивачем [PERSON] , у зв`язку з чим суд вважає про те, що позов підлягає задоволенню та з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 400 000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення (06.07.2020 року) за курсом НБУ 1 долар США дорівнює 27,17 грн. становить 10 879\~880грн., та з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути грошові кошти за Договором поруки в розмірі 1000 гривень. Згідно з ч. 1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК Українипередбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що позивач [PERSON] довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, натомість відповідач [PERSON] вказані обставини не спростував, належних та допустимих доказів на спростування таких обставин не надав, матеріали справи таких доказів не містять. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд зазначає, що укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення, про стягнення боргу в іноземній валюті, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми судового збору позивачу, тому з відповідача [PERSON] підлягає стягнення на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 10 879 гривен. На підставі викладеного та

Outcome: approved