Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернулась до суду із вищеназваним позовом, просила усунути їй, [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON] із вказаної квартири. Також просила розірвати договір піднайму з [PERSON] та зняти останню з реєстрації в кв.[ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, просила справу розглядати без її участі, на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON], [PERSON] до судового засідання не прибули по невідомій суду причині, про день слухання справи повідомлялись у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України - за адресою місця проживання чи місця перебування фізичної особи, зареєстрованої у встановленому законом порядку. Згідно ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Так відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А тому, суд розглядає зазначену цивільну справу та приймає відповідне рішення у відсутності сторін на підставі тих доказів, які маються у матеріалах справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.09.2006 року. Право власності на квартиру позивачем було належним чином зареєстровано в КП «КМБТІ». В 2008 році на прохання брата [PERSON] позивачка дозволила тимчасове проживання в належній їй квартирі йому та його вагітній дружині [PERSON], відповідачам по справі, оскільки квартира позивачем тимчасово не використовувалась. 07.05.2012 року позивачка [PERSON] та [PERSON] уклали договір піднайму квартири [ADDRESS] терміном на 1 рік. Даний договір сторонами продовжений не був і закінчився 07.05.2013 року. В 2013 році позивачка звернувся до відповідачів з проханням про виселення. На зазначені вимоги відповідачі ніяким чином не реагували, добровільно житлове приміщення не звільняли і своїми діями перешкоджають позивачу у користуванні власністю. При вирішенні даного спору суд керується нормами ст.41 Конституції України, як нормою прямої дії, яка передбачає, що право приватної власності є непорушним, та нормами книги третьої ЦК України, зокрема ст.319 ЦК України, якою передбачено, що здійснення права власності особою передбачає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Статті 321, 391 ЦК України передбачають, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні і що власник майна має право на усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження та користування своїм майном. За вказаною адресою в [ADDRESS] відповідач [PERSON] ніколи зареєстрований не був, тому у нього немає жодної правової підстави для застосування норм ЖК УРСР для правового обґрунтування проживання його у вказаній квартирі. 07.05.2013 року закінчився договір піднайму квартири [ADDRESS], який був укладений на 1 рік між позивачкою [PERSON] та [PERSON]. Тому правова підстава для застосування норм ЖК УРСР для правового обґрунтування проживання [PERSON] у вказаній квартирі також відсутня. Такі протиправні дії відповідачів є перешкодою у здійсненні позивачем прав, як власника даного нерухомого майна, зокрема права на користування та розпорядження належною на праві приватної власності квартирою. Вказану перешкоду необхідно усунути шляхом примусового виселення відповідачів, адже проживання у вказаній квартирі відповідачів унеможливлює використання позивачем квартири у власних цілях. Суд вважає, що порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту у відповідності до ст.16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів позивача являються припинення дій, що порушують це право, відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Суд вважає, що позивачем надано докази в обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідачами не надано в розпорядження суду доказів правомірності проживання, користування квартирою [ADDRESS]. Як передбачено ч.1 ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою та інш. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про : 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з роз»яснення, наданих Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року, Закону України від 11.12.2003р « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно- правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом з тим одну із таких вимог : 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки не порушують права інших осіб.

Outcome: partial