Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

В серпні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул. В.Чорновола (П.Комуни), 90 у м. Скадовську Херсонської області. З 02.06.2011 за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] колишній чоловік її доньки, який з кінця 2015 року фактично постійно там не проживає. В звязку з вказаними обставинами просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по вул. В.Чорновола (П.Комуни), 90 у м. Скадовську Херсонської області, визнати відповідача таким, що втратив право користування ним та зняти відповідача з реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку. В судове засідання позивачка не зявилася, заявою позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без її участі. Представник позивачки також позовні вимоги підтримав, пояснив, що відповідач є колишнім чоловіком дочки позивачки. Після того, як у нього зявилася інша сімя, він в кінці 2015 року залишив місце проживання у будинку позивачки, що було однією із причин розірвання шлюбу з її дочкою. Таким чином він у будинку належному позивачці на праві власності не проживає понад рік. Крім того вказав, що відповідач за місцем реєстрації вчиняє адміністративні правопорушення, а також вчинив кримінальне правопорушення щодо позивачки, що порушує її права та є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням спірного будинку, зняття його з реєстраційного обліку. Просив позов задовольнити на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України та ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив що дійсно перебував у шлюбі із дочкою позивачки і від вказаного шлюбу мають двох дітей. Через конфлікти із позивачкою, вимушено, 21.03.2016 року залишив зареєстроване місце проживання, намагався вселитися (хоча не може це довести). Також вказав, що у будинку позивачки залишився належний йому інструмент. Визнав, що із [PERSON] має спільну дитину та в теперішній час проживає із нею, винаймаючи житло, як квартирант, сплачує комунальні послуги. Просив суд у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач зареєстрований у будинку позивачки та добровільно виписуватись не бажає. Має трьох дітей, двох від доньки позивачки, а одну від іншої жінки. У відповідача з позивачкою напружені стосунки, спілкуються агресивно. В будинку позивачки відповідач не проживає близько двох років, залишив будинок бо пішов до іншої жінки з якою у них спільна дитина. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що після одруження відповідача із дочкою позивачки його прописали у її будинку. Відповідач має іншу сімю в якій проживає близько одного року. На день народження своєї дитини в жовні 2015 року вже приходив як гість. Неодноразово висловлювався нецензурною лайкою в адресу позивачки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач проживає у неї на квартирі з травня 2016 року. Винаймає у неї житло. У них спільна дитина. До цього проживав з дружиною. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 15 чи 21 березня йому зателефонував відповідач та повідомив, що його вигнали з дому та просив ключі від квартири свідка. Хотів розводитись із дочкою позивачки. В травні 2015 року свідок дізнався, що відповідач живе із [PERSON], намагався повернутися до зареєстрованого місця проживання в т.ч. і за участі свідка, однак сторони звинувачують у ситуації, яка склалася, один одного. В будинку позивачки залишилися одяг та інструменти відповідача. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що протягом 8 років винаймає квартиру та проживає поряд із позивачкою. Майже кожного ранку бачила, як відповідач ходить на роботу. Не бачила відповідача близько року з початку 2016 року. Була свідком конфліктів між сторонами. Як працівник Скадовського відділення поліції знає, що між [PERSON] та [PERSON] часто виникають скандали, сварки, наслідком чого є виклик позивачкою нарядів поліції. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що товаришував та разом працював із, на теперішній час покійним, чоловіком позивачки [PERSON]І [PERSON] кожного дня бував вдома у [PERSON]. Знає зі слів останнього, що відповідач з листопада-грудня 2015 року не проживав за адресою реєстрації. Також свідку відомо про сварки та скандали між позивачкою та відповідачем, щодо матеріального стану та сімейних стосунків із дочкою. Відповідач пішов з будинку позивачки добровільно, бо у нього зявилася інша сімя. В будинку належному позивачці родина [PERSON] проживала обособлено в старому будинку, а молода родина [PERSON] на другому поверсі нового будинку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, свідків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Скадовської міськради та договору від 19.11.2002, р. № 4155 позивачка є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. В.Чорновола (П.Комуни), 90 в м. Скадовську Херсонської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Серії ЯЯЯ № 637457 від 10.11.2006. Як вбачається з [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12466692 від 10.11.2006 за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок по вул. В.Чорновола (П.Комуни), 90 в м. Скадовську Херсонської області. З домової книги для прописки громадян, проживаючих в [INFO] (П.Комуни) в м. Скадовську вбачається, що за вказаною адресою з 02.06.2011 зареєстрований [PERSON] Кузибоєвич, [INFO]. З копії позовної заяви про розірвання шлюбу вбачається, що вона була подана 24.03.2016 року. З рішення Скадовського районного суду Херсонської області № 663/668/16-ц від 28.04.2016 вбачається, що шлюб зареєстрований 01.11.2008 між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили. З акту обстеження Скадовської міської ради від 20.05.2016 вбачається, що за адресою м. Скадовськ, вул. В.Чорновола, 90 зареєстрований [PERSON], але зі свідчень громадян [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останній з 01.12.2015 не проживає за вказаною адресою. Крім того, з Постанови Скадовського районного суду Херсонської області від 07.12.2016 вбачається, що 20.11.2016 відповідач вчинив щодо позивачки сварку, в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим вчинив дрібне хуліганство, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Скадовської міської ради №15 від 11.08.2016 року рекомендовано відповідачу встановити часи зустрічей у вихідні дні за погодженням з матірю дітей [PERSON] та обовязково враховуючи інтереси дітей тривалістю не менше 3 годин. З вироку Скадовського районного суду Херсонської області від 25.05.2016 вбачається, що 10.02.2016, 19.02.2016, 01.03.2016 відповідач із будинку позивачки вчинив крадіжки належного їй майна, у чому був визнаний винним, та до нього застосоване кримінальне покарання. З витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Скадовської міської ради №8 від 11.08.2016 року вбачається, що комісією було здійснено виїзд до місця фактичного проживання відповідача у [PERSON] Обстежили весь будинок, а не тільки кімнату, яку винаймає відповідач. Також із вказаного протоколу вбачається конфліктна ситуація, що склалася між сторонами. Згідно протоколу відповідач щодо огляду і встановлення факту проживання його у всьому будинку заперечень не мав. Також із [PERSON] обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 10.08.2016 вбачається, що останній проживає за адресою [INFO] разом з співмешканкою [PERSON], їх дочкою [PERSON], батьком співмешканки [PERSON] Будинок в якому проживає відповідач має всі необхідні житлово-побутові умови для зустрічей з синами. Позивачкою заявлено позовні вимоги із правових підстав передбачених ст.ст. 64, 72, 150, 156, 158 ЖК УРСР та ст.ст. 391, 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, ст. 150 ЖК УРСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За встановлених судом обставин, позивачка [PERSON] є власником будинку, її дочка [PERSON] наймачем, а її колишній чоловік відповідач [PERSON] колишнім членом сімї наймача. Матеріали справи свідчать, що між позивачкою та відповідачем склалися напружені стосунки, між ними постійно виникали конфліктні ситуації, сварки та скандали наслідком яких був в т.ч. і виклик працівників поліції. З урахуванням показів свідка [PERSON] про те, що родини [PERSON] та [PERSON] хоча і проживали в одному будинку, але обособлено, а також вищенаведених письмових доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не може вважатися членом сімї власника [PERSON] Доказів на спростування цього в порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем суду не надано. На підставі викладеного, суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 405 ЦК України. Як вбачається із розяснень викладених у п. 33, 34 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-60цс12 у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сімї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Крім того з правової позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16 вбачається, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи положення ч. 3 ст. 64, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, оскільки перестав бути членом сімї наймача [PERSON] внаслідок розірвання шлюбу, виселився з нього, переїхав на інше постійне місце проживання. Доказів того, що [PERSON] вимушено виїхав з зареєстрованого місця проживання (листування, звернень до правоохоронних органів, звернень до суду) відповідачем не надано. До показів свідків в цій частині суд ставиться критично, оскільки вони надали суперечливі показання. При цьому згідно пояснень відповідача, наданих ним в судовому засіданні, він має фактичне постійне місце проживання, а реєстрація йому необхідна тільки для оформлення в подальшому громадянства України. Щодо порушення прав позивачки фактом реєстрації відповідача у належному їй будинку, суд зауважує, що вироком суду, що набрав законної сили встановлено вчинення незаконних дій відповідачем щодо майна позивачки у належному їй будинку у лютому-березні 2016. Маючи правові підстави для перебування у будинку позивачки, відповідач матиме можливість продовжувати протиправні дії, що беззаперечно свідчить про ймовірність порушення прав позивачки фактом його реєстрації у її будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищевикладеного, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню на підставі ст. 391 ЦК України. На підставі викладеного, ст.ст. 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved