Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

В серпні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), в якому просив суд: стягнути з відповідача 1 на свою користь 17288000,0 грн. - суму боргу за договором позики та судові витрати у справі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 березня 2011р. між ним та відповідачем 1 було укладено договір позики, в розмірі 800000,0 дол. США, що підтверджується розпискою написаною власноручно відповідачем. Відповідач зобов'язувався повернути позику в строк до 10 березня 2014р. Однак отримані грошові кошти по теперішній час в добровільному порядку та у повному обсязі не повернув. 15 березня 2014р. між ним та відповідачем 1 було укладено договір про внесення змін і доповнень в установлені строки повернення боргу. Повернення боргу було відстрочено до 10 березня 2015р. Проте, після зазначеного строку відповідач 1 борг не повернув, врегулювання спору в позасудовому порядку неможливо. Факт неповернення усієї суми позики підтверджує наявність у позивача оригіналу розписки. У зв'язку з недобросовісною поведінкою відповідача 1 та тривалим ухиленням його від обов'язку повернути грошові кошти, він вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. В процесі розгляду справи представником позивача було уточнено позовні вимоги, а саме в частині того, що на момент отримання грошових коштів в борг відповідач 1 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], оскільки стороні позивача стало відомо, що грошові кошти отримані за договором позики були витрачені відповідачем 1 в інтересах родини на купівлю рухомого та нерухомого майна, і з урахуванням того, що відповідач 1 брав позику перебуваючи у шлюбі, за згодою дружини [PERSON], яку судом було залучено до участі у справі, в якості співвідповідача (далі по тексту - відповідач 2) на підставі ст. 33 ЦПК України. Позивач вважає, що дружина відповідача 1 є співвідповідачкою та несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями свого чоловіка - відповідача 1, а тому позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на його користь борг за договором позики в розмірі 17288000,0 грн. та судовий збір в розмірі 3654,0 грн. 25 липня 2016р. стороною позивача було подано заяву про зменшення позову, в якій сторона позивача просила суд: стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на свою користь борг за договором позики у розмірі 19353790,56 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з судового збору. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданих заяв про уточнення та зменшення позову, просила суд позов задовольнити. Відповідач 1 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували посилаючись на те, що договір позики укладався в інтересах сім'ї, а тому відповідачі 1, 2 повинні бути солідарними боржниками за договором позики. Допитаний в якості свідка - відповідач 1 пояснив, що він утримував сім'ю один. Дружина з часу перебування у шлюбі жодного дня не працювала. Гроші він позичив у позивача для покупки земельної ділянки. Проте частина грошових коштів витратилась на задоволення потреб дружини. На позичені гроші вони з дружиною купили два автомобілі. У березні 2011р. автомобіль марки «Мерседес-Бенц», а в березні 2013р. автомобіль марки «Бентлі Континенталь». В день закінчення строку повернення позики, він не віддав позивачу кошти через матеріальні труднощі. Розписка про отримання ним коштів знаходиться у позивача. Договір про продовження строку повернення грошей він складав в присутності відповідача 2. Саме відповідач 2 переконувала відповідача 1 на позику грошей. Представник відповідача 2, проти позову в судовому засіданні заперечував, зазначивши, що майно, яке було зазначене відповідачем 1, і на думку останнього придбане за договором позики, було придбано під час перебування в шлюбі відповідачів 1, 2. Своєї згоди в установленому законом порядку на укладення договору позики відповідач 2 не надавав відповідачу 1, а тому не може нести солідарну відповідальність з ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває з відповідачем 1 у трудових відносинах, так як працює в його ресторані. Вона працювала в ресторані в той час, коли відбулась зустріч позивача та відповідача 1 щодо повернення позики, відносини у них були довірливі. Їй відомо, що відповідачу 1 належить лише половина ресторану. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачі 1, 2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016р. по справі № № 759/6963/15-ц. Судом встановлено, що 10 березня 2011р. відповідачем 1 було складено розписку про отримання в борг від позивача грошові кошти в розмірі 800 000,0 дол. США., які зобов'язувався повернути в строк до 10 березня 2014р. Також між позивачем та відповідачем 1, 15 березня 2014р. було укладено договір про внесення змін і доповнень у встановленні строку повернення боргу та підтвердження зобов'язань за договором позики від 10 березня 2011р. Даним договором було продовжено термін повернення коштів до 15 березня 2015р. (а.с.16-18). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідач 1 не заперечував факту укладення договору позики, у вигляді боргової розписки, і отримання в борг від позивача грошових коштів у сумі 800000,0 дол. США. Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. В судовому засіданні представник відповідача 2 пояснив, що під час написання відповідачем 1 розписки на отримання грошових коштів, письмової згоди від відповідача 2 не було. Наявна в матеріалах справи нотаріально посвідчена заява відповідача 2 від 19 вересня 2013р. підтверджує лише згоду останньої на купівлю та передачу в іпотеку та укладення її чоловіком або його довіреною особою попередніх договорів, договорів купівлі-продажу, договорів оренди, договорів міни, договорів іпотеки, договорів застави, договорів про внесення змін і доповнень, договорів про розірвання згаданих вище договорів, будь - якого рухомого та нерухомого майна, в тому числі будь-якого обладнання на умовах та за ціною на його розсуд (а.с.67). Крім цього, як вбачається з дати згаданої вище заяви, така була вчинена після укладення договору позики від 10 березня 2011р., а з її змісту не вбачається згоди на укладення такого правочину, як договір позики. Таким чином, твердження відповідача 1 про згоду дружини на укладення договору позики є надуманими і судом до уваги не приймаються. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що хоча отримані відповідачем 1 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, однак відповідачем 2 не було надано письмової згоди на укладення договору позики (розписки), а тому, у відповідача 2 не виникло жодних боргових зобов'язань перед позивачем. Вказана позиція висловлена в правових висновках Верховного Суду України, в постанові від 20 лютого 2013р. по справі № 6-163цс12, щодо не надання у письмовій формі згоди на укладення договору позики. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідачем 1 було повернуто позивачу грошові кошти у сумі 20000,0 дол. США, решта коштів за договором позики повернута не була. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з урахуванням тих обставин, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи, щодо надання згоди відповідачем 2 на укладення договору позики, а тому суд вважає, що зобов'язання перед позивачем, які передбачені ст. 1049 ЦК України виникли лише у відповідача 1. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача 1 за договором позики від 10 березня 2011р. підлягає до стягнення грошові кошти в розмірі 19353790,56 грн. (780000,0 дол. США х 24,812552 грн. - офіційний курс НБУ дол. США до гривні) на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3929,6 грн.

Outcome: partial