Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на розгляді знаходилась справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення у квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Грязнова) в м. Запоріжжі ; визначення часток кожного із співвласників зазначеної квартири у рівних частках, кожному по 1/3 частки ; визнання права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] ( колишня вул. Грязнова) в м. Запоріжжі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року роз»єднані у самостійні провадження вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення у квартиру [ADDRESS] ( вул. Грязнова) в м. Запоріжжі та вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній частковій власності, визнання права власності на частку квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року позов [PERSON] по справі за його позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній частковій власності, визнання права власності на частку квартири задоволено частково. Встановлено розмір часток кожного із співвласників квартири [ADDRESS] ( колишня вул. Грязнова) в м. Запоріжжі : [PERSON], [PERSON], [PERSON], у рівних частках, кожному по 1/3 частки. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551, 20 грн. В решті позову відмовлено. Рішення в апеляційному порядку оскаржено не було та набрало законної сили 10 лютого 2017 року. В обґрунтування позовної вимоги щодо усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення у квартиру [ADDRESS] ( колишня вул.. Грязнова) у м. Запоріжжі, що є предметом розгляду цієї справи, позивач в остаточній уточненій позовній заяві зазначив наступне ( а.с.3-5). Згідно свідоцтва про право власності на житло № 23 від 23.01.2002 р. квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала сторонам по справі : [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 4.03.2004 р. шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] було розірвано. З 2003 р. [PERSON] почала перешкоджати позивачу проживати у вказаній квартирі : поміняла замки на вхідних дверях, у квартиру його не впускає, не зважаючи на те, що в квартирі знаходиться все його майно. Він неодноразово намагався потрапити до свого житла, але [PERSON] продовжує перешкоджати йому користуватися житловим приміщенням У зв»язку з цим він вимушений тимчасово проживати за іншою адресою. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не бажають нести витрати по утриманню майна, не оплачують комунальні послуги ( експлуатація житлового будинку, опалення, воду тощо) за дану квартиру. Таким чином, зважаючи на те, що відповідачі порушують його право власності, перешкоджаючи йому користуватися квартирою, а також відсутня домовленість щодо здійснення користування спільним майном, вважає за необхідне просити суд захистити його право власності. В суді позивач заявлені ним вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених по тексту уточненої позовної заяви в редакції від 31.01.2017 р. Відповідачі, кожен в окремості, в суді проти заявлених вимог позивача заперечували з наступних підстав. У 2003 році позивач покинув родину та добровільно виїхав з постійного місця проживання , а саме з квартири 5, розташованої в буд. № 58 по вул.. Фортечна ( колишня вул.. Грязнова) в м. Запоріжжі. 4.03.2004 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано через систематичні зради позивача, сварки, ініціатором яких виступав саме він. Починаючи з 2003 р., [PERSON] в квартирі не мешкає; будь-яких спроб повернутися та продовжувати проживати в квартирі, не здійснював та не здійснює; в судовому порядку до січня 2017 року не намагався вирішити питання щодо його прав співвласника квартири. Вони ж відповідачі у справі будь-яких перешкод в користуванні позивачем квартирою не чинили та не чинять. Їм відомо, що позивач досить тривалий час перебуває у цивільному шлюбі з іншою жінкою, а тому їм не зрозуміло його бажання вселитися у квартиру, де вони мешкають, для постійного проживання. Представник відповідачів в суді підтримав позицію своїх довірителів та просив у задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість та недоведеність. Суд, вислухавши доводи сторін по справі, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року по справі № 2/331/80/2017 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності на частку квартири, яке набрало законної сили 10 лютого 2017 року, встановлені наступні обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі. Судовим рішенням встановлено, що з 1990 р. по 4 березня 2004 р. [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2002 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло № 23 від 23.01.2002 р., зареєстрованого ЗМБТІ у реєстровій книзі за № 274р. № 38181 від 18.02.2002 р., квартира за адресою : м. Запоріжжя, вул.. Фортечна ( Грязнова)[ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2017 р. у справі № 2/331/80/2017, яке набрало законної сили 10.02.2017 р., встановлений розмір часток кожного із співвласників квартири [ADDRESS] (Грязнова) в м. Запоріжжі : [PERSON], [PERSON], [PERSON], у рівних частках, кожному по 1/3 частки. Тобто, в суді встановлено, що на день розгляду цієї справи, сторони [PERSON], [PERSON], [PERSON] у відповідності до ст. 356 ЦК України є суб»єктами права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] ( колишня вул. Грязнова) в м. Запоріжжі. Співвласникам належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об»єкта права спільної часткової власності відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України мають здійснювати за взаємною згодою. Відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України співвласники наперед можуть встановлювати порядок володіння та користування спільним майном, який може бути розрахований на тривалий період і стосуватися цілого комплексу вчинюваних співвласниками дій. В суді відповідачі пояснили, що не перешкоджали і не перешкоджають позивачу користуватися спірною квартирою і зазначили, що вони не заперечують надати йому у користування конкретну частину квартири в розмірі, адекватному його частці у праві спільної часткової власності, або сплатити відповідну матеріальну компенсацію. Крім того зазначили, що позивач вже досить тривалий час мешкає у цивільному шлюбі з іншою жінкою, а тому їм не зрозуміло бажання позивача вселитися у квартиру для постійного її користування. Додатково зазначили, що між сторонами по справі склалися вкрай неприязні стосунки, що фактично унеможливлює їх сумісне проживання в квартирі на засадах добросусідства. Позивач в суді заперечує проти вирішення спірної ситуації в позасудовому порядку за варіантами, запропонованими стороною відповідача і зазначає, що не має бажання укладати будь-яких договорів з відповідачами щодо порядку володіння та користування спільним майном або отримання від них відповідної матеріальної компенсації. З пояснень, наданих позивачем в суді, вбачається, що він не бажає вирішувати в судовому порядку питання щодо поділу в натурі майна, яке знаходиться у спільній власності сторін, або встановлення порядку користування приміщеннями квартири, а наполягає на заявленій ним вимоги щодо його вселення у квартиру. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивачем такого позову може бути власник або титульний володілець речі і щодо якої відповідач ускладнює повноваження користування або розпорядження. Відповідачем виступає лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою такого позову слугують посилання позивача, в тому числі на факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним певних правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об»єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним свого права, в даному випадку користування. Право власності, як абсолютне право, має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. В суді позивач зазначив, що з 2003 р. [PERSON] почала перешкоджати йому у квартирі : поміняла замки на вхідних дверях, у квартиру його не впускає ; він неодноразово намагався потрапити у квартиру, але [PERSON] продовжує перешкоджати йому у користуванні житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивачів покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. В даному випадку позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування своєї позиції. Крім того, слід зазначити, що позивачем а ні в позові, а ні в суді взагалі не зазначено у який спосіб та з якого часу відповідачка [PERSON] позбавляє його можливості вільно користуватися належною йому власністю. Аналіз викладених обставин у сукупністю з нормами, як матеріального, так і процесуального права, дозволяють суду дійти висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених вимог, у зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed