Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

В серпні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розподіл майна подружжя, мотивуючи тим, що майно придбано в період спільного проживання та шлюбу. Так 30.04.1996 року він перебував у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці 28.10.2010 року. [PERSON] просив поділити рухоме і нерухоме майно подружжя в тому числі 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , побудований але не зданий в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS] , акції ВАТ «Вінницька друкарня» в кількості 1 136 746 шт., придбану земельну ділянку по [ADDRESS] . В травні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання не дійсним договорів купівлі-продажу простих акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня» та передавальних розпоряджень. [PERSON] просив визнати не дійсним договір купівлі-продажу акцій від 05.08.2010 року із застосуванням наслідків недійсності правочину та повернути йому прості акції ВАТ «Вінницька обласна друкарня» в кількості 968 954 шт., оскільки договір вчинений під впливом тяжких для нього обставин. В травні 2011 року [PERSON] подав до суду позовну заяву, згідно якої просив визнати договір купівлі-продажу 968954 шт. простих іменних акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня» від 15.01.2002 року між ним і [PERSON] як формальний, вчинений під впливом тяжких обставин, без реального отримання коштів. [PERSON] просив визнати договір купівлі-продажу іменних акцій № 1Б111/2-10 від 05.08.2010 року між [PERSON] і [PERSON] простих іменних акцій, як розпорядження спільним майном подружжя без його згоди. В жовтні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, просила поновити їй строк позовної давності для визнання не дійсним договору купівлі-продажу іменних акцій, та просила визнати не дійсним договір купівлі-продажу 25% простих іменних акцій, укладений в 2002 році, договір дарування 25 % простих іменних акцій укладений в 2010 році між [PERSON] і [PERSON] , ці акції є спільною сумісною власністю. В клопотанні від 01.05.2012 року [PERSON] висунув вимогу про зобов`язання [PERSON] повернути спільні кошти, приховані відповідачкою 6500 доларів США та 48000 грн, про те позовну заяву з цього приводу не подавав. Суд не відкривав провадження з цих позовних вимог. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області позови задоволені частково: розділено майно подружжя, визвано недійсними договори купівлі-продажу простих акцій та дарування простих акцій, які визнано спільною сумісною власністю подружжя. Вказане рішення скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.02.2013 року і справа направлена на новий розгляд. 17.02.2014 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву (зі збільшеними позовними вимогами) до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просила визнати не дійсним договір № 432 купівлі-продажу простих іменних акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня» в кількості 2 372 659 шт., який був укладений 15.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] без її згоди, просила визнати прості іменні акції ВАТ «Вінницька обласна друкарня» в кількості 6 886 143 шт. спільною сумісною власністю подружжя і виділити їй у власність при поділі 3 443 071 шт. акцій. Уточнена зустрічна позовна заява була прийнята до розгляду ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2014 року. Відповідач [PERSON] 20.04.2015 року подав заяву про визнання позовних вимог [PERSON] до нього і [PERSON] в частині визнання не дійсним договору купівлі-продажу 2372659 шт. іменних акцій ВАТ « Вінницька обласна друкарня» № 432 від 15.01.2002 року та просив розглядати справу у його відсутності. 17.05.2016 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя придбану 13.07.1995 року (в період спільного проживання до реєстрації шлюбу) квартиру [ADDRESS] , при цьому посилався на Закон України «Про власність», вказував, що майно придане в наслідок спільної праці членів сім`ї або спільної діяльності, за укладеною між ними письмовою угодою є спільною власністю. [PERSON] посилався на отримання ним в січні 1996 року 183 665 шт. простих іменних акцій в результаті розподілу прибутку підприємства, тому вони є його особистою власністю. Станом на 27.12.2001 року 3 257 723 шт. простих іменних акції він отримав в дарунок, а 2 374 009 шт. - за договором купівлі-продажу, - всього 5 815 397 шт. 2 372 659 шт. акцій він під тиском рейдерів переоформив на іншу людину. 15.01.2002 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу 2 372 659 шт. акцій. Не заперечував проти визнання цього договору не дійсним, як нікчемного договору, (він не отримував кошти за договором купівлі-продажу). 968 954 шт. акції він за договором купівлі-продажу переоформив на [PERSON] (кошти не отримував). Залишок акцій 2 473 784 шт. На 27.02.2007 року він придбав ще 838 809 шт. акцій за власні кошти, хоча і в період шлюбу з [PERSON] , при цьому позичив гроші згідно розписки від 22.10.1999 року. Станом на 15.01.2010 року він за договором дарування отримав ще 8 489 шт. акцій станом на 01.06.2010 року він подарував 3 276 082 шт. акції, що були його власністю. Просить визнати 838 809 шт. акцій та 8 489 шт. акцій його особистою власністю. [PERSON] посилається на те, що не давав своєї згоди на укладення [PERSON] договору купівлі продажу [PERSON] . 1 061 746 шт. простих іменних акцій та просив визнати цей договір недійсним. Квартиру [ADDRESS] він придбав в період шлюбу з [PERSON] про те за свої власні кошти, що підтверджується договором позики, розпискою, його нотаріально засвідченою заявою. Тому просить визнати вказану квартиру його особистою власністю. [PERSON] стверджує, що за період з 1999 року по 2008 рік на вул [ADDRESS] хутори було побудовано житловий будинок з по господарчими будівлями на земельній ділянці 01011 га, що належить [PERSON] ; за його кошти і він є їх спільною сумісною власністю. Вважав, що вказаний будинок не можливо поділити та не заперечував проти виділу його [PERSON] , а йому грошової компенсації. 11.05.2006 року вони придбали земельну ділянку розміром 0,096 га на [ADDRESS] на ній гараж. Вказані об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя. Не заперечував, щоб при поділі вони залишились [PERSON] , а йому була б виплачена грошова компенсація. Тимчасову залізобетонну конструкцію гаражу біля будинку [ADDRESS] вважав своєю власністю як придану за рахунок дошлюбного майна (продав акції ЗАТ БТК «Світязь» 640 шт.). [PERSON] посилався, що автомобіль «Фольксваген-поло» був відчужений ним в жовтні 2010 року за усною згодою [PERSON] і грошові кошти від продажу були використані в інтересах сім`ї - (погашено банківський кредит сина [PERSON] від першого шлюбу). Тому вважав, що поділу кошти не підлягають. 21.06.2016 року, 29.12.2019 року [PERSON] , представник [PERSON] - [PERSON] подали: заяву про залишення позовних вимог про поділ рухомого майна, заяву про залишення позовних вимог про витребування майна з чужого не законного володіння без розгляду. Обидві заяви ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області були задоволені. В заяві про збільшення позовних вимог від 12.02.2014 року [PERSON] просила виділити їй у власність 3 443 071 шт. простих іменних акцій в порядку поділу майна подружжя. 11.07.2017 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 2 372 659 шт. іменних акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня», укладений 15.01.2002 року між [PERSON] і [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування 3 276 082 шт. іменних акцій «Вінницька обласна друкарня», укладений 01.06.2010 року між [PERSON] і [PERSON] як вчинені без її згоди; визнати 5 648 741 шт. іменних акцій «Вінницька обласна друкарня» спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтримали позовні вимоги [PERSON] в останній редакції та заперечували проти задоволення вимог [PERSON] . [PERSON] , допитаний як свідок вказав, що до укладення шлюбу сторони проживали та вели спільне господарство. Він надав кошти для купівлі квартири на [ADDRESS] , але зареєстрована була квартира на [PERSON] , тому вважає, що квартира є їх спільною власністю. Ніяких договорів з [PERSON] не укладав. 28.02.1996 року він розірвав шлюб з попередньою дружиною і [INFO] одружився на [PERSON] . В цей період він працював в ВАТ «Вінницька обласна друкарня» і йому дарували акції вказаного товариства (договори дарування не оформлялися). Тому йому належить 45000 шт. акцій, а [PERSON] 10000 шт. Вважає, що йому належить повернути 3421000 шт. акцій так як він працював директором вказаного підприємства і зараз працює головою правління акціонерів. 27.10.1999 року він придбав за власні кошти, отримані до одруження - повернуто борг 75000 доларів США) квартиру на [ADDRESS] і тому вказана квартира є його особистою власністю та розподілу не підлягає. В 1996 році на земельній ділянці на [ADDRESS] був лише котлован і будівельні матеріали. Так [PERSON] уклала договір з [PERSON] на виконання будівельних робіт, які не були виконані. Разом з [PERSON] вони побудували будинок і господарські споруди на земельній ділянці, яка була придбана [PERSON] - 0,1011 га, потім разом за його гроші (долари були у нього вдома) купили ще одну земельну ділянку розміром 0,096 га, побудували на ній гараж і сарай, які також не введені в експлуатацію. Вважає, що має право на 1/2 частку вартості вказаних будівель, хоча не заперечує проти виділення вказаного майна [PERSON] , а йому - грошової компенсації 1/2 частки його вартості. Автомобіль «Фольксваген - Поло» він придбав для обслуговування приватного підприємства і продав його 01.10.2010 року в інтересах сім`ї - коштами від продажу було погашено кредит сина [PERSON] від першого шлюбу. Вважає, що акції підприємства це його власність оскільки він купував їх за власні гроші. Йому було подаровано близько 3757 шт. акцій. Купив він 2 374 009 шт. акцій - відчужив 2 372 659 шт. В 1996 році він отримав дозвіл на облаштування гаражу біля будинку на [ADDRESS] і шляхом передачі належних йому акцій АТ « Світязь» (близько 640 шт.) придбав будівельні матеріали і побудував гараж. Вважає, що гараж є його особистою власністю та розподілу не підлягає. Він згоден, що угоди з приводу відчуження акцій були вчинені без згоди [PERSON] , тому акції необхідно повернути попередньому власнику - йому. Вважає, що договір дарування квартири на [ADDRESS] належить визнати недійсним, оскільки він не давав своєї згоди на відчуження майна. Позивач вважає, будівельний паспорт не є належним документом для визначення часу виконання будівельних робіт по [ADDRESS] , так як заповнюється без відповідних документів, а зі слів. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала частково, вказала, що шлюб з [PERSON] зареєструвала 30.04.1996 року. В 1995 році вона придбала квартиру на [ADDRESS] і ця квартира є її дошлюбним майном і поділу не підлягає. В подальшому вона подарувала цю квартиру дочці. Дачний будинок на [ADDRESS] вона почала будувати в 1991 році з моменту отримання земельної ділянки. Земельну ділянку розміром 0,1011 га вона приватизувала в 1995 році. З [PERSON] вона укладала договір на будівництво в 1993 році вона отримала технічний паспортна будівництво. До цього будівництво здійснювалося без погоджувальних документів. Будинок та господарчі будівля на належній їй земельній ділянці були виконані до шлюбу з [PERSON] В 2006 - 2008 роках разом з [PERSON] вона купила сусідню земельну ділянку, яка була вже приватизована, на якій вони з [PERSON] в подальшому побудувати сарай і гараж. В період шлюбу на ім`я [PERSON] був придбаний автомобіль «Фольсваген». Цей автомобіль позивач продав в жовтні 2010 році без її згоди. Тому вона має право на 1/2 частину вартості проданого транспортного засобу. В 1999 році вони купили квартиру [ADDRESS] , в цей же рік купили та встановили гараж біля вказаного будинку. Вони також стали власниками акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня», скуповуючи їх у працівників. Без її згоди в січні 2002 року в [PERSON] продав частину простих іменних акцій (2373659 шт.) сину [PERSON] , в 2010 році [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, а також подарував сину 25% іменних акцій ВАТ «Вінницька обласна друкарня». Своєї згоди на укладення вказаних договорів вона не надавала. Про укладення вказаних угод вона дізналась в кінці 2010 року під час розгляду справи про розподіл майна. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] підтримала позицію [PERSON] та наполягала на задоволенні її вимог, посилалась на відсутність доказів спільного придбання квартири на [ADDRESS] отримання [PERSON] майна у особисту власність (документів про наявність дошлюбного майна, договорів дарування, тощо). В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що при проведення оцінки квартири [ADDRESS] в висновку експерта для порівняння були взяті об`єкти, які не відповідали показниками по квартирі, зокрема, такі, в яких не було встановлено автономного опалення. В додатку до висновку ці недоліки було усунуто, тому належним визначенням вартості спірної квартири є 985 322 грн. В його діяльності по оцінці об`єктів на нього ніхто не впливав. Керівник перевіряв його роботі та зазначив на помилки, які в подальшому були усунуті. Вивчивши та оцінивши докази, суд критично відноситься до висновків експерта за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 29.09.2015 року, 2017 років не приймає їх до уваги т.я. суттєво змінились ціни на ринку нерухомого майна. Суд критично оцінює копію договору б/н від 04.12.1996 року (на а.с. 246 т. 8) про зведення фундаменту та установки залізобетонного блоку-гаражу за рахунок передачі [PERSON] акцій АТ ЗЕК «Свитязь» голові правління Демешкан В.М., - як неналежний доказ, вчинений з порушенням вимог законодавства щодо обігу цінних паперів, переходу прав на цінні папери та прав за цінними паперами ( п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок»). Суд критично відноситься до висновку комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи п. 1 в частині визначення вартості квартири [ADDRESS] (не належні порівняльні зразки - без врахування автономного опалення, встановленого в квартирі) та вважає належним доказом додаток до висновку експерта № 052/17 (на а.с. 178-185 т. 11). Решту доказів суд вважає належними, допустимими та приймає їх. Суд приймає до уваги, що факти які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Оскільки КпШС України не передбачав створення спільної сумісної власності спільним проживанням, не передбачав виникнення, зміну чи припинення особистих чи майнових прав сторін - встановлення фату спільного проживання [PERSON] і [PERSON] не мають жодного юридичного значення (нікчемний правочин). Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту спільного проживання належить відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив: сторони перебували у шлюбі з 30.04.1996 року по 28.10.2010 року, при цьому з жовтня 2009 року сторони не підтримували шлюбні відносини. [PERSON] в 2002 році відчужив [PERSON] частину акцій, які були спільною сумісною власністю подружжя без згоди [PERSON] [PERSON] в 2010 році відчужила [PERSON] частину акцій, які були спільною сумісною власністю подружжя без згоди [PERSON] . Дошлюбним майном [PERSON] є квартира [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0.1011 га розташована в на [ADDRESS] і використані для будівництва на вказаній земельній ділянці будівельні матеріали, обладнання, будівельні роботи (заробітної плати) цокольної частини житлового будинку розміром 9.23х6.31 (фундамент та стіни з бетонних блоків) вартістю 42076 грн. Так в порушення вимог 43, 81 ЦПК України [PERSON] не надав доказів укладення договорів придбання майна у спільну власність до реєстрації шлюбу. Особистою власністю [PERSON] є 3 449 877 шт. простих іменних акцій ВАТ «ВОД» (придбаних до реєстрації шлюбу і в дарунок). На 27.12.2001 року у [PERSON] було 5 815 397 шт. простих іменних акції. Згідно ст. 22 КпШС України (на момент укладення шлюбу і до 2004 року) - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тому спільним майном подружжя є квартира [ADDRESS] вартістю 985322 грн; тимчасова конструкція (гаражу залізобетонного), розташованої біля будинку [ADDRESS] , вартістю: будівельних матеріалів складає 84070 грн, заробітної плати 9321 грн, експлуатації машин і механізмів - 1613 грн, а всього 95004 грн; вартість будівельних матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] на ділянці розміром 0,1011 га в цінах на момент проведення експертизи складає 1473564 грн, вартість будівельних матеріалів і обладнання, використаних в процесі будівництва споруд на земельній ділянці площею 0,0960 га може становити 257670 грн, вартість земельної ділянки площею 0,0960 га, розташованої по [ADDRESS] без номера в с. Вінницькі Хутори може становити 277411 грн; грошові кошти, отримані від продажу автомобіля Volksvagen polo 2006 року випуску - 80812,25 грн;, що на день винесення рішення (згідно висновку експертного дослідження № 3791/19-21 від 30.05.2019 року урахуванням індексу інфляції) складає 231 607,19 грн (висновок на а.с. 141-142 т. 12). Всього майна на суму 3320578,19 грн, 1/2 складає - 1 660 289,09 грн. Згідно ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. В порушення вимог ст. 43, 81 ЦПК України [PERSON] не надав доказів придбання нерухомого майна та автомобіля за особисті, отримані до вступу у шлюб кошти. Тому суд відхиляє такі посилання позивача при вирішенні спору. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Виходячи зі змісту частин третьої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав і власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), що діяв до 01.01.2013 року, - право власності виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання і свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до розірвання шлюбу між сторонами, прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатації та його державної реєстрації не відбулося, право власності на цей об`єкт не виникло. Тому суд відхиляє посилання представника [PERSON] на поділ майна як будинку і посилання представника [PERSON] про врахування зносу будівлі (будівельних матеріалів) при визначенні їх вартості. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», роз`яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини чи членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємці - суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо з ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництв зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнай право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній і сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. [PERSON] не бажала внести кошти в вартості грошової компенсації будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку в с. Вінницькі Хутори. Будівельні матеріали використані для будівництва розташовані на земельній ділянці, яка придбана [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Отже, зазначені будівельні матеріали (крім тих, що були придбані [PERSON] до шлюбу з [PERSON] ) належить виділити [PERSON] . [PERSON] та його представники не надали доказів придбання іншого нерухомого майна та автомобіля за кошти, які було дошлюбним майном позивача. [PERSON] та його представники не надали доказів продажу автомобіля Volksvagen polo 2006 року випуску за згоди [PERSON] або в інтересах сім`ї. Тому грошові кошти - 80812,25 грн, що на день винесення рішення (згідно висновку експертного дослідження № 3791/19-21 від 30.05.2019 року урахуванням індексу інфляції) складає 231 607,19 грн (висновок на а.а. 141-142 т. 12) слід віднести до спільної власності подружжя і при розподілі виділити [PERSON] . Як пояснив [PERSON] тимчасова конструкція (гаражу залізобетонного), розташованої біля будинку [ADDRESS] до цього часу існує, хоч на неї немає відповідних документів. Тому вартість вказаного майна (будівельних матеріалів складає 84070 грн, заробітної плати 9321 грн, експлуатації машин і механізмів - 1613 грн) - 95004 грн є спільним майном подружжя і підлягає розподілу - виділу в частку [PERSON] . Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок», обіг цінних паперів це - вчинення правочинів, пов`язаних з переходом прав власності на цінні папери і прав за цінними паперами, крім договорів, що укладаються в процесі емісії при викупі цінних паперів їх емітентом та купівлі-продажу емітентом викуплених цінних паперів. згідно ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок» - права на іменний цінний папір та права за іменним цінним папером переходять до іншої особи у порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України. Згідно ч. 1-2 ст. 6 ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок», - акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Акція є неподільною. Порядок реалізації прав співвласників акції (акцій) визначається Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Отже при вирішенні спору при укладенні договорів про перехід прав власності на прості іменні акції належить керуватися ЦК України. Судом встановлено, що особистим майном [PERSON] в січні 1996 року було 183 665 шт. простих іменних акцій ВАТ «ВОД» . На 27.12.2001 року у [PERSON] було 5 815 397 шт. простих іменних акції, з яких 3 257 723 шт. за договором дарування. Отже особистою власністю [PERSON] було 3441388 шт. простих іменних акції спільною 2 374 009 шт. На 15.01.2002 року [PERSON] відчужив 3341613 шт. простих іменних акцій (2 372 659 [PERSON] , 968 954 шт. [PERSON] ) з яких 739034 шт. простих іменних акції були його особистою власністю. Суд вважає, що по кожній з операцій відчуження [PERSON] відчужив 369517 шт. простих іменних акцій, які належали йому особисто (739034:2= 369517). Отже залишок 2 473 784 шт. простих іменних акції були особистою власністю [PERSON] . При укладенні договору купівлі-продажу 15.01.2002 року між [PERSON] і [PERSON] були відчужені 2003142 шт. простих іменних акції були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Згідно ст. 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. [PERSON] не надав доказів отримання згоди [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу 2003142 шт. [PERSON] . Тому суд вбачає підстав визнання частково недійсною цієї угоди. Суд приймає до уваги те, що про укладення вказаної угоди [PERSON] дізналась після про розірвання шлюбу з [PERSON] і у відповідний строку подала позов, тому вважає, що строк позовної давності не пропущений і не потребує поновлення. В порушення вимог ст. 43, 81 ЦПК України [PERSON] та його представники не надали доказів укладення договорів купівлі-продажу простих іменних акцій в 2002 році [PERSON] , [PERSON] лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) (ст. 58 ЦК України в редакції 1963 р). Так, за вказаними угодами були внесені відомості в реєстр власників іменних цінних паперів. Згідно законодавства, що діяло на момент укладення договорів купівлі-продажу (2002 рік) удаваною угодою визначалась угода укладена з метою приховати іншу угоду і застосовувались правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. На момент вчинення угод термін «нікчемного правочину» законодавством не застосовувався. Тому посилання [PERSON] та його представників про укладення нікчемних угод купівлі-продажу суд не приймає. [PERSON] і його представники не надали доказів укладення договорів купівлі-продажу простих іменних акцій в 2002 році в наслідок тяжких умов (тиску рейдерів) для продавця та й законодавством, що діяло на момент укладення угод не було передбачено зазначених підстав визнання недійсності угод. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу простих іменних акцій недійсними належить відмовити. В 2007 році [PERSON] купив 838809 шт. простих іменних акцій (1/2 яких складає 419405 шт.) і йому було подаровано 8489 шт. (особиста власність). Отже [PERSON] був титульним володільцем лише 838 809 шт. простих іменних акції ВАТ «ВОД», які були спільною власністю подружжя. В його особистій власності перебувало 2 479 273 шт. простих іменних акції. В супереч вимог ст. 43, 81 ЦПК України [PERSON] та її представники не надали доказів укладення в 2010 році договору дарування [PERSON] саме з [PERSON] , не вказали кількість акцій переданих за вказаним договором, обмежившись вказівкою 25%. Тому суд не може вважати [PERSON] належним відповідачем за висунутими [PERSON] позовними вимогами в цій частині. На липень 2010 року [PERSON] була власником 1 071 745 шт. простих іменних акції, з яких 9 438 шт. були її особистою власністю (отримані за договором дарування). Отже [PERSON] була титульним володільцем 1062307 шт. простих іменних акцій ВАТ «ВОД», які були спільною власністю подружжя. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно ст. 203 ЦК України є те, що 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд вважає, що [PERSON] не мала обсягу цивільної дієздатності розпоряджатися спільним майном подружжя - 1064446 шт. (1/2 532 223 шт.). Тому вказаний договір належить визнати недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже в наслідок 2-х сторонньої реституції [PERSON] отримає від [PERSON] 1064446 шт. простих іменних акції. Тому частка [PERSON] зі спільно залишених після укладення угод в 2010 році повинна становити 887683 (1952129-1064446=887683) шт. простих іменних акції номінальна вартість яких становить 177536,60 грн. Всього у спільній власності подружжя перебувало 3904258 шт. простих іменних акції, 1/2 частина яких складає 1952129 шт. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не бажали внести на депозитний рахунок суду кошти - різницю вартості при поділі майна подружжя Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Оскільки ніхто зі сторін не бажав внести грошову компенсацію нерівності часток при розподілі майна, суд вважав за необхідне земельну ділянку площею 0,0960 га, розташованої по [ADDRESS] без номера в с. Вінницькі Хутори , вартістю 277411 грн; будівельні матеріали і обладнання, використані в процесі будівництва споруд на земельній ділянці площею 0,0960 га вартістю 257670 грн; залишити у спільній власності [PERSON] та [PERSON] , визнавши за кожним право власності на Ѕ вказаного майна за кожним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймав до уваги , що [PERSON] поніс судові витрати - 17643.6 грн (квитанції на а.с. 1, 2, 198-199 т. 1, 1-2, 21 т. 2, 12, 45, 89 т. 5, 79, 115 т. 7, 210 т. 8) . [PERSON] - 19999,93 грн (а.с. 75 т. 2, 150, 214 т. 3; 14 т. 4; 54 т. 5; 1 т. 6; 228 т. 10; 143, 166 т. 12). Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, відмову в задоволенні та часткове задоволення позовних вимог, суд вважав за можливе з [PERSON] на користь [PERSON] стягнути - 13000 грн. З [PERSON] на користь [PERSON] - 18000 грн. Крім того оскільки в матеріалах справи відсутні квитанції про сплату судового збору за вимоги, які були предметом судового розгляду Замостянського районного суду м. Вінниці, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] 1649,30 грн та з [PERSON] 1133 грн судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial