Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

В серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 27 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ», ним та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу обладнання, яке складалося з: змішувачів СРК-400 у кількості 2 шт., змішувачів ЗЛ-630-ВРК у кількості 4 шт., реакторів 5 куб.м у кількості 3 шт., реакторів 1.6 куб.м. у кількості 4 шт., вальців СЦ ПДП -2100 у кількості 1 шт., всього на загальну суму 6 271 грн. 65 коп. Відповідно до п. 1.1 договору вказане обладнання було передано у власність йому і відповідачу у рівних частинах, тобто кожному з них по ? його частині. Дійти згоди щодо спільного володіння та користування зазначеним майном він та відповідач не можуть, тому позивач просив виділити йому в натурі належну йому частку в обладнанні, виділивши : змішувач СРК-400 у кількості 1 шт., змішувач ЗЛ -630-ВРК у кількості 2 шт., реактори 1.6 куб. м у кількості 2 шт. ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» в порядку ст. 34 ЦПК України подало позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 лютого 2012 року з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, позов ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу обладнання від 27 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» та [PERSON], [PERSON] з моменту його укладення. Вирішено питання про судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 вересня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не було задоволено клопотання про призначенні у справі судової експертизи , яке заявлялося [PERSON] у поданому до суду позові. 27 листопада 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, та пояснила, що майно яке просить поділити позивач відсутнє, його місце на даний час не відоме. Третя особа ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» в судове засідання не з*явилися. Вислухавши думку сторін, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 27 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу обладнання, яке складалося з: змішувачів СРК-400 у кількості 2 шт., змішувачів ЗЛ-630-ВРК у кількості 4 шт., реакторів 5 куб.м у кількості 3 шт., реакторів 1.6 куб.м. у кількості 4 шт., вальців СЦ ПДП -2100 у кількості 1 шт., всього на загальну суму 6 271 грн. 65 коп. Відповідно до п. 1.1 договору вказане обладнання було передано у власність йому і відповідачу у рівних частинах, тобто кожному з них по ? його частині /а.с. 11-12/. Відповідно акта прийому -передачі обладнання за договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 лютого 2012 року за реєстровим номером 246, придбане майно було передано з ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» [PERSON] та [PERSON] /а.с. 13/. Того ж дня, а саме 27 лютого 2012 року, між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Інтер - Герметик - Універсал» було укладено догорів оренди спірного майна, відповідно якого спірне майно передано в оренду ТОВ «Інтер - Герметик - Універсал», що підтверджується договором оренди та актом приймання - передачі рухомого майна - обладнання за договором оренди від 27 лютого 2012 року /а.с. 15-17/. На адресу ТОВ «Інтер - Герметик - Універсал» від ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» було направлено листа з вимогою про повернення орендованого ними майна, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2013 року договір купівлі - продажу від 27 лютого 2012 року зареєстрованого за № 246 визнано недійсним. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року дане рішення залишено в силі. /а.с. 229/. На виконання рішення суду ТОВ «Інтер-Герметик-Універсал» 10 травня 2013 року передало спірне рухоме майно ТОВ «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ», що підтверджується актом приймання - передачі від 10 травня 2013 року /а.с. 230/ Відповідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД ГЕРМЕТИК - УНІВЕРСАЛ» - з 12 вересня 2013 року знаходиться в процесі припинення /а.с. 192-193/. В судовому засіданні представниками сторін було повідомлено що на даний час їм не відомо де знаходиться спірне майно. 27 листопада 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська призначено у справі судово інженерно - технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково - дослідного інституту судових експертиз, однак 08 січня 2014 року цивільна справа була повернена до суду та повідомлено про неможливість проведення судової інженерно - технічної експертизи в зв*язку з відсутністю в інституті фахівців відповідної галузі знань. В ході слухання справи ні позивачем, ні його представником клопотання про повторне призначення судово інженерно - технічної експертизи та доручення її проведення іншій установі не заявлялося. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути пртиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача оскільки позивачем ні при подачі позовної заяви, ні в судовому засіданні не надано доказів, про його звернення до відповідача з вимогою досудового врегулювання спору, не надано жодного доказу порушення відповідачем прав позивача, окрім того, як було встановлено в судовому засіданні на даний час, майно стосовно якого позивач заявив свої позовні вимоги відсутнє та його місце знаходження сторонам не відомо, а отже провести судову інженерно- технічну експертизу та вирішити питання стосовно можливості поділу та виділу в натурі рухомого майна не є можливим. Судові витрати вирішити відповідно ст. 88 ЦПК. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed