Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 1 032 367,16 грн., які були ним надані відповідачу на підставі розписки і які останній йому за вимогою не повернув, а також грошові кошти, які були сплачені позивачем різним підрядним підприємствам, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є батьком для відповідача. Так, сторони влітку 1996 року уклали договір позики на суму 20 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою. В такі розписці було чітко зазначено, що відповідач бере на себе зобов'язанні такі грошові кошти повернути за першою вимогою. Однак, станом на час звернення до суду із цим позовом незважаючи на неодноразові вимоги позивача, відповідач кошти не повернув, що і змусило позивача вирішувати це питання в судовому порядку (а.с.7-12, 57-62) В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. В той же час, представник позивача направив заяву про розгляд справи за його відсутності, зауважив, що позовні вимоги підтримує (а.с.74) Відповідач також в суд не прибув, направи заяву про розгляд справи за його відсутності та зауважив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.73) Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення у справі суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовується вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин і яка норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень належними та допустимими доказами. За наявності заяв про розгляд справи за відсутності сторін суд вирішує справу на підставі наявних доказів, поданих сторонами. Так, згідно предствленої суду копії розписки, існування якої ніхто не заперечує, 04.08.1996 відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США (а.с.14) При цьому, за змістом розписики вказав, що бере на себе зобов'язання грошові кошти повернути за першою вимогою позивача. Сторони визнають обидва, що грошові кошти на цю суму на даний час відповідачем позивачу не повернуті. Судом неодноразомо приймалися заходи щодо виклику сторін в судові засідання для з'ясування питання наявності спору між сторонами, оскільки за наведених в заявах сторонами обставинами спору як такого між сторонами не існує. В той же час, обидві сторони в суд не з'явилися та наполягали на вирішенні справи на підставі наявних доказів. Щодо обставин того, для чого відповідачу позивачем позичалися ці грошові кошти, то вони за матеріалами справи не тільки не доведені, але й виходячи з природи договору позики не мають значення для цих правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. ВСУ в постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Судовим розглядом встановлено, що представлена позивачем розписка відповідає зазначеним критеріям, відтак можна прийти до висновку, що між сторонами виникли правовідносини по укладенню договору позики. Щодо норми, яка підлягає застосуванню, то слід зауважити, що незважчю на укладення такого договору на час дії ЦК УРСР, відповідно до п.9 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила ЦК України щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Незважаючи на те, що положення ЦК УРСР не містили вимоги до обов'язковості зазначення в розписці (договорі позики) про умову повернення цих грошей у певний строк, за певною вимогою, даний документ таке зауваження містить. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивач наводить свій розрахунок виплат, які за його переконнням підлягають стягненню станом на день подачі позову - 04.08.2016, що відповідає 20 000,00 * 24, 816008 = 496320,16 грн. Надані позивачем копії документів з приводу придбання відповідачем майна такої якості, що їх взагалі неможливо прочитати (а.с.15, 42-43) Наявні в справі ніким не засвідчені копії договорів підряду на виконання тих чи інших будівельних робіт, укладених між підрядними організаціями та позвачем, жодним чином не виступають прямою підставою для покладення обов'язку повернути кошти за цими договорами на відповідача на користь позивача (а.с.19-20, 33-34). Зобов'язання за ними якщо і виникли, то між позивачем та організаціями, але аж ніяк ні між позивачем та відповідачем. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого відповідачем судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог (496 320,16 * 6890/ 1 032 367,16)

Outcome: partial