Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи тим, що дитина проживає з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина в добровільному порядку не надає. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою просить витрати на правову допомогу та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] змінили позовні вимоги та просили визнати відповідача батьком [PERSON], внести зміни до актового запису про народження дитини, стягнути аліменти на дитину у розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття та витрати на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 4 ст. 128 Сімейного Кодексу України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст. 135 цього кодексу. Статтею 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч.2 ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно п.п.2,3 ч.1, ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1994 року проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. В період перебування у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] народила дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Озернянською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області 14.02.2000 року (а.с.6). В зв'язку з тим, що на момент народження дитини [PERSON] не перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], відповідно до ст. 135 СК України, запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень було здійснено за її прізвищем, ім'я та по-батькові батька дитини було записано зі слів заявниці. Так, в графі «батько» свідоцтва про народження дитини прізвище батька було записано як «Никодим», ім'я та по-батькові «Василь Дмитрович», що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України №00014726262. 07.06.2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Озернянською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області 26.06.2006 року (а.с. 5). Згідно довідки Озернянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №3143 від 19.08.2014 року дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 15). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач позовні вимоги визнав, наслідки визнання позову відповідачу відомі відповідно до вимог ч.2 ст.174 ЦПК України, суд вважає можливим визнати [PERSON] батьком [PERSON], внести зміни до актового запису та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 14.08.2014 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 19.11.2017 року. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказів того, що відповідач має постійний прибуток суду не надано. Згідно положень ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу про право на державну грошову компенсацію в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів та 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідачів на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка надавалася лише у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON].21.07.2014 року уклала договір з [PERSON] (а.с. 11) та як вбачається з квитанції а.с. 14 сплатила йому 2000 грн. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 року становить 1218 грн., 40 % від зазначеної суми - 487,20 грн. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що представник позивача [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 14.10.2014 року (тривалість судового засідання 2 хв.), 30.10.2014 року (тривалість судового засідання 42 хв.) Таким чином, витрати на правову допомогу = х (40 % від заробітної плати) * у (час судового засідання) / 60 хв. Тобто, витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 14.10.2014 року = 487,20 гривні * 2 хв. / 60 хв. = 16,24 грн. Аналогічно розраховані витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 30.10.2014 = 487,20 грн. * 42 хв./60 = 341,04 грн. Отже, загальна сума судових витрат за участь у судових засіданнях 14.10.2014 року, 30.10.2014 року становить 357,28 грн. (16,24 + 341,04). Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з підготовкою позовної заяви, суд дійшов до висновку про те, що в задоволенні цієї частини вимог необхідно відмовити, оскільки за змістом ч.1 ст.44, ст.ст.27, 31 ЦПК України, зазначені дії не відносяться до окремих процесуальних дій, вчинюваних поза судовим засіданням. З урахуванням викладеного, з [PERSON] на користь позивача мають бути стягнуті витрати на правову допомогу у сумі 357,28 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: partial