Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], згідно якого просила суд: визнати розписку від 10.04.2015 року безгрошовою; визнати недійсним договір позики від 10.04.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньок Татьяною Євгеніївною 10.04.2015 року за реєстровим №703; зобов'язати [PERSON] повернути правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS], що зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.10.1998 року за реєстровим №7566, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1988 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №К-2522; стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] всі судові витрати. Ухвалою від 31.08.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії, було залишено без руху, оскільки в останній, всупереч вимог п.п.3,5,6 ч.2 ст. 119 ЦПК України, не зазначено змісту позовних вимог до [PERSON], не викладено обставин, якими вони обґрунтовуються та не зазначено доказів, що підтверджують кожну обставину. На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 15.09.2016 року на адресу суду позивачкою було надіслано позовну заяву в новій редакції. Ухвалою від 29.09.2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії. Під час судового засіданні, яке відбулося 06.12.2016 року, ухвалами, постановленими судом не виходячи до нарадчої кімнати, були задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про доручення до матеріалів справи фотокопій матеріалів цивільної справи №761/22371/15-ц, а також заява про виклик у судове засідання в якості свідка [PERSON] В той же час, у вказаному судовому засіданні суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвали про відмову у задоволенні клопотань представника позивачки - [PERSON] про витребування з Дарницького та Шевченківського управлінь поліції матеріалів завірених копій матеріалів кримінальних проваджень №12016100020008113 та №12015100100011414 відповідно. У задоволенні вказаних клопотань було відмовлено з підстав ненадання стороною позивачки доказів, які б підтверджували причини неможливості отримання цих документів самостійно. 17.02.2017 року на адресу суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. по справі, згідно змісту нотаріус вказує на відсутність підстав для визнання договори позики недійсним. 28.03.2017 року на адресу суду надійшла заява позивачки про уточнення змісту позовних вимог, згідно якої [PERSON], заявляючи позов до [PERSON] та [PERSON], просить: визнати договір позики, укладений 10.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним внаслідок навмисного введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення; зобов'язати [PERSON] повернути правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS]; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] всі судові витрати. Так, позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення змісту позовних вимог, прийнятої судом до розгляду 24.04.2017 року, обґрунтовано тим, що 10.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] надала повноваження [PERSON] розпоряджатися належною позивачці на праві власності квартирою [ADDRESS] При цьому, після оформлення вказаної довіреності [PERSON] передала [PERSON] всі правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] та написала розписку про нібито отримання від [PERSON] 50 000,00 доларів США. Також, 10.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого позивачка нібито отримала від відповідачки 1 172 000,00 грн., які зобов'язалась повернути до 15.05.2015 року із сплатою 5% за кожен тиждень користування. Вказаний договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстровано в реєстрі за №703. Разом з тим, позивачка вказує, що насправді вона не отримувала жодної позики за вищенаведеним договором, адже насправді цей договір укладався з метою отримання [PERSON] позики від [PERSON], яка, в свою чергу, погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання у заставу квартири [ADDRESS]. Тобто, в момент укладення договору сторонами не додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, так і ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони бажали настання не тих наслідків, що обумовлені договором позики. Іншими словами, відповідачі, зловживаючи довірою та необізнаністю позивачки, навмисно ввели її в оману та переконали у тому, що укладений між нею та [PERSON] договір позики носить суто формальний характер та не створює жодних юридичних наслідків та ризиків. За вказаних обставин, з урахуванням скасування довіреності від 10.04.2015 року на право розпорядження квартирою [ADDRESS] а також посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 230, 235 ЦПК України, позивачка просить визнати договір позики від 10.04.2015 року недійсним та зобов'язати [PERSON] повернути їй правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS]. Крім того, обґрунтовуючи недійсність договору позики від 10.04.2015 року, позивачка також посилається на порушення приватним нотаріусом Парфеньонок Т.Є. вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, а саме: посвідчуючи вказаний договір позики, нотаріус не пересвідчилася у дійсності паспорту, наданого [PERSON], та встановила особу останньої на підставі паспорту громадянина України, який є недійсним з 28.11.2011 року. Таким чином, на думку позивачки, надання [PERSON] недійсного паспорту для встановлення її особи нотаріусом свідчить про навмисне введення іншої сторони щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Під час судового засідання, яке відбулося 24.04.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про прийняття до розгляду уточнень позивачки до позовних вимог, а також задовольнив клопотання представника відповідача - [PERSON] про зобов'язання позивачки надати для відповідача додатки до уточненої позовної заяви. 24.04.2017 та 11.07.2017 року на адресу суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. по справі, з урахуванням прийнятих до розгляду уточнень до позовних вимог. В ході судового засідання, яке відбулося 13.11.2017 року, ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про зобов'язання позивачки надати в наступне судове засідання оригінал договору позики. Також, під час даного судового засідання, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивачки - [PERSON] про зобов'язання представника відповідача [PERSON] надати оригінал договору позики, а також щодо направлення судом запиту до приватного нотаріуса Парфеньонок Т.Є. про надання належним чином завіреної копії договору позики та його оригіналу для огляду в судовому засіданні. Вказаний запит було сформовано та надіслано судом на адресу нотаріуса 13.11.2017 року. У відповідь на вищенаведений запит, нотаріус своїм листом від 08.11.2017 року повідомила суд про неможливість надати запитувані документи, оскільки останні було вилучено на підставі Ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 13.07.2017 року, про що 24.07.2017 року старшим слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві Ферманюком О.О. складено Протокол тимчасового доступу до речей і документів та Опис речей і документів. Також, 13.01.2018 року на адресу суду надійшла заява нотаріуса Парфеньонок Т.Є., згідно змісту якої остання просить справу розглядати без її участі. Під час судового засідання, яке відбулося 26.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, як то передбачено ст.ст. 19, 274 та п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Крім того, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] повернути правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS], представник відповідача зауважила, що вказані документи були повернуті позивачці під час розгляду справи в суді. Вказані обставини підтвердила й сторона позивачки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Третя особа - нотаріус Парфеньонок Т.Є., у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, як вже зазначалось вище, 13.01.2018 року на адресу суду надійшла заява нотаріуса Парфеньонок Т.Є., згідно змісту якої остання просила справу розглядати без її участі. Також у судовому засіданні з обставин справи було допитано в якості свідка [PERSON] Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 10.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] надала повноваження [PERSON] розпоряджатися належною позивачці на праві власності квартирою [ADDRESS] При цьому, в той же день між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №703, згідно умов п.п.1, 2 якого позивачка отримала у власність від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 172 000,00 грн., які зобов'язалась повернути готівкою у строк до 15.05.2015 року. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка, як на одну з підстав для його задоволення, посилалася на те, що насправді вона не отримувала жодної позики за вищенаведеним договором, адже насправді цей договір укладався з метою отримання [PERSON] позики від [PERSON], яка, в свою чергу, погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання у заставу квартири [ADDRESS]. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13. При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як вже зазначалось вище, позивачка стверджує, що вона не отримувала грошових коштів, які нібито їй були передані [PERSON] відповідно до укладеного між ними Договору позики. Однак, вказані позивачкою обставини, спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою від 10.04.2015 року, згідно змісту якої вбачається, що позивачка отримала від [PERSON] 50 000,00 доларів США із зобов'язанням повернути вказані кошти у строк до 15.05.2015 року, а також положеннями п.п.4, 5 Договору позики від 10.04.2015 року, відповідно до яких як [PERSON], так і [PERSON] зазначили, що своїм підписом під цим договором підтверджують факт отримання та передачі грошових коштів. Крім того, як зазначено в п.6 Договору, сума позики, встановлена в п.1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Отже, проаналізувавши зазначені письмові докази, суд вважає встановленим той факт, що позивачка отримувала від [PERSON] вищенаведену суму позики за оспорюваним договором, що також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що вказані показання свідка оцінюються судом в сукупності з іншими письмовими доказами, оскільки, як передбачено п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). В свою чергу, щодо посилань позивачки на введення її в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а також те, що в момент укладення договору позики від 10.04.2015 року сторонами не було додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, так і вимог ч.5 ст. 203 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому, наявність умислу у діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Разом з тим, позивачка, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивачка підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачкою не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір позики недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Між тим, обґрунтовуючи недійсність договору позики від 10.04.2015 року, позивачка також посилається на порушення приватним нотаріусом Парфеньонок Т.Є. вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, саме: посвідчуючи вказаний договір позики, нотаріус не пересвідчилася у дійсності паспорту, наданого [PERSON], та встановила особу останньої на підставі паспорту громадянина України, який є недійсним з 28.11.2011 року. Так, дійсно, в судовому засіданні достовірно встановлено, що нотаріус, посвідчуючи договір позики від 10.04.2015 року, зазначила в тексті останнього дані недійсного паспорту [PERSON] Відповідні виправлення паспортних даних [PERSON] містяться на копії примірнику договору позики, оригінал якого представник відповідача надавав суду для огляду в судовому засіданні. Разом з тим, незважаючи на допущені нотаріусом порушення, позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору позики саме з підстав внесення виправлень в договір не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивачка як на підставу для визнання договору позики недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. Крім того, зважаючи на те, що в судовому засіданні під час розгляду справи судом представник [PERSON] повернула позивачці правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS], а саме договір купівлі продажу вказаної квартири, суд, з огляду на відсутність спору з даного питання, відмовляє позивачці у задоволенні позову в частині зобов'язання [PERSON] повернути вказаний документ. В той же час, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, оскільки вимога щодо повернення правовстановлюючого документу була виконана після подачі даного позову, суд стягує з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн., який вона сплатила при зверненні до суду з вищенаведеною вимогою. На підставі викладеного та

Outcome: approved