Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому (з врахуванням подальших уточнень) вказувала, що з 27 жовтня 1994 року вона разом з донькою на підставі письмового дозволу керівництва БМУ «Вознесенськ» вселилася до кімнати в гуртожитку (що знаходився на балансі управління), а в подальшому, після зміни статусу житла, до квартири №7 в житловому будинку №2-а по вул. Сухомлинського в м. Вознесенську Миколаївської області, відкрито, безперервно володіє цим майном до теперішнього часу, несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні платежі, проте не може зареєструвати місце свого проживання за цією адресою в зв'язку з відсутністю для цього законних підстав. Враховуючи такі обставини позивачка на підставі ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на квартиру №7 в житловому будинку №2-а по вул. Сухомлинського в м. Вознесенську Миколаївської області за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача виконкому Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом з показань свідків [PERSON], [PERSON] та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 11-13, 17-22) встановлено, що в жовтні 1994 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] з дозволу керівництва БМУ «Вознесенськ» вселилися до кімнати в гуртожитку (що знаходився на балансі управління), а в подальшому, після зміни статусу житла, до квартири №7 в житловому будинку №2-а по вул. Сухомлинського в м. Вознесенську Миколаївської області, відкрито, безперервно володіє цим майном до теперішнього часу, несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні платежі, проте не може зареєструвати місце свого проживання за цією адресою в зв'язку з відсутністю для цього законних підстав. Будинок знаходиться на балансі ОСББ «Промінь», неприватизовані квартири будинку, в тому числі квартира №7 є власністю територіальної громади м. Вознесенська (а.с. 9-10, 14, 32). Аналізуючи вимоги позивачки суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного обєкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення\~пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В судовому засіданні судом встановлено наступні обставини, а саме те, що спірне майно є законним обєктом володіння, відкритість, безперервність володіння позивачкою чужим майном понад десять років. Проте судом не встановлено такої ознаки, як добросовісність (безтитульність) володіння. Зокрема в судовому засіданні з пояснень самої позивачки [PERSON] та письмових доказів (а.с. 9) встановлено, що остання вселилася до спірного житлового приміщення, що мав статус кімнати у відомчому гуртожитку БМУ «Вознесенськ», проте в трудових відносинах з управлінням не перебувала, тобто не могла не знати про незаконність (відсутність підстави) зайняття цього приміщення, при цьому не надала суду доказів отримання належної згоди (ордеру, письмової згоди) володільця гуртожитку на вселення. Водночас у [PERSON] на час вселення об'єктивно були відсутні підстави для набуття права власності на це майно, оскільки займане житло мало статус кімнати в гуртожитку та не могло бути отримане нею у власність (приватизоване, придбане, іншим чином набуте). В той же час ознакою добросовісності є саме можливість набуття права власності на майно на момент заволодіння ним особою, яка заявляє про набувальну давність. Вказані обставини виключають наявність такої ознаки, як добросовісність, а тому застосування наслідків ст. 344 ЦК України до вказаних правовідносин неможливе. Таким чином суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed