Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача про відшкодування шкоди завданої внаслідок втрати майна переданого на зберігання. Посилався на те, що 24 червня 2010 року [PERSON], відповідно до акту прийому передач № 1 від 23 червня 2010 року отримав у нього майно на зберігання на загальну суму 968 гривень. Крім цього, 24 червня 2010 року відповідач [PERSON] відповідно до розписки від 23 червня 2010 року отримав майно на зберігання на загальну суму 2700 грн. На момент передачі майна [PERSON] повідомляв, що він працює на мікроринку «Нива», здійснює торгівлю й може зберігати майно, оскільки має відповідні приміщення. Передача майна на зберігання відбулась за адресою м.Чернівці, вул.Руська. 250-А, поруч з мікроринком «Нива». Відповідач повідомив, що майно він буде зберігати в приміщенні, у якому проживає, а саме в [ADDRESS]. Додає, що з листопада 2011 року вів перемовини в телефонному режимі з відповідачем щодо повернення майна. Той повідомляв, що він обов'язково поверне майна, але в даний час не має такої можливості, оскільки зайнятий на роботі, в нього виникли проблеми в сім'ї. Стверджує, що у зв'язку з наведеним 13 червня 2013 року звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про негайне повернення переданого на зберігання майна. Отримавши лист з вимогою про повернення майна відповідач вході спілкування повідомив, що згадане майно він продав на мікроринку «Нива», що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Руська, 250-А, оскільки здійснював там торгівлю. В момент продажу майна переданого на зберігання йому потрібні були кошти, а тому повернути в натурі майно він не може. При цьому повідомив, що має частину коштів для відшкодування збитків завданих внаслідок втрати майна в сумі 700 грн. Вказану суму коштів отримав від відповідача в літку 2013 року. З того часу, ні залишок коштів за майно, ні саме майно відповідач не повернув. При цьому при розмовах теж повідомляв різні причини неповернення майна. На підтвердження факту отримання майна на зберігання [PERSON] підписав акт прийому-передачі майна та розписку. В акті прийому передач майна та розписці визначено загальну вартість майна переданого на суму 3668 грн. (2700 гривень в розписці від 24.06.2010 року, 968 гривень в акті від 24.06.2010 року). Відповідач відшкодував збитки завдані внаслідок втрати майна переданого на зберігання в сумі 700 грн. Однак 2968 грн. так і не повернув. Просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] кошти в сумі 2968 грн., а також понесені судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про місце та час слухання справи. Однак через канцелярію суду надав заяву, у якій позов підтримав та просив їх задовольнити. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Розгляд справи просив провести у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошенням про виклик до суду в засобах масової інформації. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивач не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Судом встановлено, 24 червня 2010 року відповідач [PERSON], відповідно до акту прийому передачі №1 від 23 червня 2010 року, отримав у позивача [PERSON] майно на зберігання на загальну суму 968 гривень, а саме: футболки чоловічі та жіночі в кількості 17 штук, вартістю 58 грн. за одну одиницю (а.с.7). В цей же день, 24 червня 2010 року, [PERSON] відповідно до розписки від 23 червня 2010 року отримав у [PERSON] майно на зберігання на загальну суму 2700 (дві тисячі сімсот) гривень, а саме чоботи різних видів у кількості 8 пар.(а.с.8). Зазначений вище акт та розписка не містили конкретної дати повернення товару, а отже, були безстроковими. Частиною 2 ст. 938 ЦК України передбачено, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. В силу ч.1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Як вбачається із листа-вимоги від 13.06.2013 року, позивач звертався до відповідача [PERSON] вимогою про повернення переданого майна (а.с.9). Проте така вимога [PERSON] була проігнорована відповідачем. Відповідно до вимог ч.1 ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Згідно п.1 ч.1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості. Таким чином, враховуючи наведені вище норми закону, а також те, що судом з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] на зберігання товар, який в подальшому не повернув, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2968 грн. в рахунок повернення товару. Крім того, на думку суду, з відповідача на користь позивача, у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню й судові витрати понесені ним у зв'язку із зверненням до суду.

Outcome: approved