Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

в позові вказано, що 23/11/2000 р. між сторонами зареєстровано шлюб, який 06/02/2015 р. було розірвано. Під час шлюбу позивачка уклала договір міни квартир №473 з [PERSON] Я-Х. І. та [PERSON], відповідно до якого обміняла належну їй на праві особистої власності квартиру №32 по вул. Стуса15а в м. Івано-Франківськ на квартиру [ADDRESS]. Під час укладення договору було здійснено доплату в сумі 9350 гривень, які були спільними грошовими коштами позивача та відповідача. Квартира перебуває на 9 поверсі, складається з трьох кімнат і кухні. Між сторонами виникли неприязні відносини, тривають конфлікти. Відповідач порушує звичайну життєдіяльність позивача, чинить перешкоди в користуванні її майном. Тому позивачка просила суд про визначення часток сторін в праві на спірну квартиру та, про припинення права відповідача на його частку в рахунок передачі йому грошових коштів. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, що в ньому вказані. Також позивачка надала суду пояснення про те, що на момент вчинення договору міни було здійснено ринкову оцінку квартир та в договорі зазначено дійсний розмір доплати. В судовому засіданні відповідач заперечив позов та надав пояснення про те, що він встановив вікна на балконі, внаслідок цього його частка повинна бути збільшена на 1000 доларів США. Однак в письмовому запереченні проти позову відповідач зазначив, що позивачка створює відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, що полягає у безпідставних викликах міліції та звинуваченнях у протиправних діях. Відповідач заперечив розрахунок позивачки та зазначив, що ним здійснено ремонт квартири та придбано меблі. Про виклик в судове засідання свідків відповідач не просив суд. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до платіжного документа від 30/11/2015 р. позивачка сплатила 70451 гривень в якості застави в справі за її позовом на рахунок ТУ ДСА №37316005000355, код отримувача 26289647, МФО отримувача 836014. 06/02/2015 р. шлюб сторін було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду. 07/02/2001 р. позивачка уклала договір міни квартир №473 з [PERSON] Я-Х. І. та [PERSON], відповідно до якого обміняла належну їй на праві особистої власності квартиру №32 по вул. Стуса15а в м. Івано-Франківськ на квартиру [ADDRESS]. Під час укладення договору було здійснено доплату в сумі 9350 гривень, які були спільними грошовими коштами позивача та відповідача. Відповідно до змісту договору від 07/02/2001 р. квартира [ADDRESS] належала позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 15/08/1996 року. Відповідно до п. 7 договору від 07/02/2001 р. позивачка здійснила доплату за придбану квартиру в сумі 9350 гривень. Відповідно до висновку про оцінку на 10/07/2015 р. вартість квартири [ADDRESS] становить 589561 гривень. Відповідно до довідки про доходи відповідача за 2014 р. зазначено отримані відповідачем доходи. Відповідно до інформації Івано-Франківського міського відділу міліції від 12/08/2015 р. щодо відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП за заявою позивачки від 24/07/2015 р. Відповідно до висновку № 3780 від квітня 2015 р. позивачка подала заяву про вчинення відповідачем конфлікту, під час якого ображав позивачку, ображав нецензурними словами. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповіднодо ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини збільшення частки у спільній власності, а також встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права не може бути встановлена показаннями свідка. Таким чином будь-які пояснення відповідача не є належним доказом обставини збільшення вартості його частки внаслідок встановлення вікон на балконі, поточного ремонту в квартирі або заміна сантехніки. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тому будь-яке майно, яке було придбано сторонами під час шлюбу і встановлено в квартирі не збільшує і не зменшує їх частки у праві власності на квартиру. Відповідно до п. 3 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Однак відповідач не надав суду доказу того, що ним здійснено поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Так само відповідач не надав суду жодного доказу того, що ним взагалі здійснене будь-яке покращення спільного майна. При цьому відповідно до п. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Тому догляд за майном, в якому відповідач має частку в праві власності був обов`язком відповідача, а не був обставиною збільшення його частки в такому праві власності. Однак відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому в п. 3 ст. 27 ЦПК України вказано, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ст. 131 ЦПК України відповідачу було роз`яснено його обов`язок подати суду відповідні докази до початку розгляду справи по суті, та роз`яснено правові наслідки не здійснення відповідних дій. Однак протягом всього часу розгляду спору відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову щодо покращення ним майна за згодою іншого співвласника. Так, відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Так відповідач не спростував підставу зазначеного позову про те, що квартира не може бути розподілена на два окремі ізольовані житлові приміщення, пристосовані для проживання з урахуванням часток учасників спільної часткової власності. Розмір частки відповідача, відповідно до його вкладу в придбання спірної квартири підлягає встановленню саме на момент такого придбання, коли сторонами безпосередньо було здійснено фактичні витрати на купівлю спірного майна. Відповідно до розрахунку позивача частка відповідача становить 12/100 в спірній квартирі, а її оцінка становить 70451 гривень. Розрахунок позивача обґрунтований на момент купівлі квартири та відповідає фактичним обставинам. Отже частка відповідача у 12/100 в спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим з підстав конфліктів сторін, небажанням позивачки спільно проживати з відповідачем та відмовою в переїзді в їх будинок. Також відповідач не надав суду жодного доказу на спростування вартості спірної квартири, зазначеної позивачкою. В судовому засіданні відповідач надав пояснення про те, що на його припущення квартира повинна бути оцінена в 800000 гривень. При цьому будь-якого обґрунтування такого припущення відповідачем не надано. Однак відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні відповідач надав суду пояснення про те, що під час шлюбу ним з позивачкою побудовано будинок. Отже припинення прав відповідача на частку в спірному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Таким чином позивачем обґрунтовано розрахунок щодо визначення частки відповідача у спірній квартирі. Однак встановлення частки в спірній спільній власності для мети визначення суми її компенсації для припинення відповідного речового права є підставою позову, оскільки воно є фактичною обставиною спору. При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України в цивільному судочинстві, в тому числі і в позовному провадженні, підлягають встановленню факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тому підстава позову не може бути встановлена в якості факту, що має юридичне значення. Так само відповідно до глави 6 ЦПК України в якості факту, що має юридичне значення не може бути встановлено майнове правовідношення сторін наявності у них часток в праві спільної власності. Крім цього відповідно до ст. 215 ЦПК України підстави позову зазначаються в мотивувальній частині судового рішення. А відповідно до ст. 215 ЦПК України в резолютивній частині судового рішення не може бути зазначено підстави позову. При цьому в резолютивній частині судового рішення не може бути одночасно розміщено резолюцію і про визнання за особою прав на частку, і про припинення такого права особи. При цьому за умов припинення прав відповідача на спірний об`єкт цивільних прав в резолютивній судового рішення не може бути вказано на визнання за позивачкою прав лише на 88/100 часток, оскільки із припиненням права на частку відповідача в рахунок її компенсації позивачкою, то вона набуває відповідне право в рахунок визначеної компенсації. Так, відповідно до ст. 129 Конституції України обов'язковість рішень суду проголошено загальною засадою правосуддя, складовою якої є можливість виконання відповідного судового рішення. При цьому не може бути виконано судове рішення, в резолютивній частині якого одночасно вказано на визнання за відповідачем права та, про припинення такого права. Також в резолютивній частині даного рішення не може бути зазначено про припинення права відповідача на частку у власності на квартиру в рахунок компенсації позивачки та встановлення факту належності їй лише 88/100 часток. В результаті розгляду даного спору судом однозначно було встановлено, що на час придбання квартири у [PERSON] відсутнє будь-яке право на будь-які інші частки в квартирі [ADDRESS], крім, як право на 12/100 часток, що також підтверджується розрахунком з інвентаризації нерухомого майна. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93) право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є звернення до суду саме в порядку та у формі, що встановлені процесуальним законом. Тому прохання позивача про визнання підстав позову в якості факту, що має юридичне значення задоволенню не підлягає. Так в справі Європейського суду з прав людини «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I вказано, що саме національні суди повинні володіють компетенцією тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial