Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та процентів за договором позики. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 05 лютого 2014 року між [PERSON]- з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] грошову суму у розмірі 3200,00 доларів США на строк до 20 лютого 2014 року, а останній, в свою чергу, - зобов'язуються повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, [PERSON] умови договору не виконує, позику не повертає, у зв'язку з чим позивач звернулася з позовом до суду, в якому просила стягнути з відповідача суму неповернутої позики з та 3% річних в загальному розмірі 88 908,00 гривень та судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але представник позивача підтримала у відкритому судовому засіданні заявлені вимоги, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у відкритому судовому засіданні підтвердив той факт, що саме від підписав розписку про отримання грошової суми, але він та його представник заперечували проти задоволення позову. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 05 лютого 2014 року між [PERSON]- з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] грошову суму у розмірі 3200,00 доларів США на строк до 20 лютого 2014 року, а останній, в свою чергу, - зобов'язуються повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором. Укладення договору позики було засвідчено позичальником шляхом складання розписки від 05 лютого 2014 року та її видачі позикодавцеві. Проте, як свідчив позивач, відповідач основну суму позики не повернув. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Виходячи з положень договору позики, боржник [PERSON] отримав визначену суму позики в користування до 20 лютого 2014 року, у зв'язку з чим суд доходить висновку, що боржник повинен був виконати зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобов'язання з повернення суми позики. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на законодавчу регламентацію виниклих між сторонами у справі правовідносин, суд погоджується із заявленою вимогою позивача та вбачає доцільним стягнути грошову суму у розмірі 3200 доларів США, яка станом на 23 листопада 2016 року еквівалентна 82 112, 00 гривень. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів трьох процентів річних за весь період прострочення виконання зобов'язання, позивач представив суду відповідний розрахунок, на підставі якого можливо встановити період таких нарахувань та перевірити їх вірність (з 20 лютого 2014 року до 23 листопада 2016 року - 1007 днів/365 х 82 112,00 гривень х 3 % = 6 796 гривень). У зв'язку із викладеним, суд погоджується із заявленими вимогами сторони позивача та вважає доцільним їх задовольнити їх в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору у розмірі: 640,00 гривень.

Outcome: approved