Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

В серпні 2013 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу). В лютому 2015 року позивач уточнив позовні вимоги. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 15 вересня 2009 року між [PERSON] та ВАТ НАСК «Оранта» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 599811. 22 липня 2010 року стався страховий випадок , у результаті якого застрахованому у позивача автомобілю спричинені механічні пошкодження на суму 50 920 грн. Відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, винним у вказаній ДТП є відповідач. Позивач зазначив, що, виконуючи свої договірні зобов'язання, виплатив страхувальнику на підставі розрахунку вказану суму коштів 12.04.2012 року, а відтак у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача, винного в заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Саме тому ВАТ НАСК «Оранта» просив стягнути з [PERSON] на свою користь 50 920 грн. (в порядку регресу) відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 06 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог , з якої вбачається, що позовні вимоги залишені незмінними (а.с. 187 - 189), тобто такими ж, які були викладені у позовній заяві від 16.08.2013 року (а.с. 1-2). Представник позивача Шпура Ю.В. в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому та у заяві про уточнення позовних вимог підстав. Крім того, у судовому засіданні 30 січня 2015 року представник позивач звернувся до суду з письмовим клопотанням про поновлення строку перебігу позовної давності. Поважність причини пропуску строку перебігу позовної давності обґрунтовує зміною судової практики, яка відбулася у грудні 2013 року вже після звернення позивача до суду з даним позовом (а.с. 178-179). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явились, в запереченнях проти позову представник відповідача [PERSON] зазначив, що між сторонами склалися правовідносини передбачені ст. 993 ЦК України, тобто зворотня вимога позивача може існувати лише у вигляді суброгації, а не у вигляді регресу. У зв`язку з цим просив застосувати строки позовної давності, які в цій справі спливли, оскільки ДТП сталося 22 липня 2010 року, а позов подано до суду тільки 20 серпня 2013 року (а.с. 181-182). Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що підстав для поновлення позивачу строку перебігу позовної давності немає, а в позові слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 15 вересня 2009 року між [PERSON] та ВАТ НАСК «Оранта» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 599811, відповідно до умов якого застраховано автомобіль «Ніссан», державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 5-8). 22 липня 2010 року відповідач [PERSON], керуючи автомобілем «Сітроен», державний номерний знак [NUMBER], допустив зіткнення з автомобілем «Ніссан», державний номерний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON], внаслідок чого автомобілю «Ніссан» завдано механічних ушкоджень (а.с. 9 - 10, 17 - 47). Обставини вказаної дорожньо-транспортної пригоди підтверджуються ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 серпня 2011 року у справі № 11-803/2011, з якої вбачається, що 22.07.2010 року близько 20 години 30 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем «Сітроен», державний номерний знак [NUMBER], на дорозі Десна - Вишгород - Київ у напрямку м. Вишгорода на 29 км вказаної дороги, порушивши п.п. 1.2, 1.5, 2.32, 10.1, 11.2, 12.1 ПДР України, невірно оцінив дорожню обстановку, проявив неуважність, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з зустрічним автомобілем марки «Нісан», державний номерний знак [NUMBER], тим самим з необережності вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.с. 101 - 103). Таким чином, відповідач винний у заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншому транспортному засобу - автомобілю «Ніссан», який належить [PERSON], внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася в зв'язку з порушенням ним Правил дорожнього руху України. 26 липня 2010 року [PERSON] звернулася до ВАТ НАСК «Оранта» із заявою про виплату їй страхового відшкодування в зв'язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відповідно до умов договору добровільного страхування транспортного засобу № 599811, укладеного сторонами 15 вересня 2009 року, є страховим випадком (а.с. 45). Згідно автотоварознавчого дослідженням № АА8940НР_09.08-3, складеного 09.08.2010 року, матеріальний збиток, завданий внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] як власнику автомобіля «Ніссан», державний номерний знак [NUMBER], складає 105673 грн. 32 коп. 04 та 12 квітня 2012 року позивач, на підставі страхових актів №СТО-11-10885/1 від 01 вересня 2011 року та №СТО-11-10885/2 від 21 листопада 2011 року та розрахунку сум страхового відшкодування до них, здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 50 920 грн., що підтверджується платіжними дорученням № 22431 від 04 квітня 2012 року та № 25008 від 12 квітня 2012 року, відомостями виплат страхового відшкодування (а.с. 51 - 55). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 лютого 2014 року позов ВАТ НАСК «Оранта» було задоволено повністю та з [PERSON] в порядку регресу було стягнуто на користь позивача суму проведеного страхового відшкодування у розмірі 50920 грн. і судовий збір у розмірі 509 грн. 20 коп. (а.с. 106 - 107). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 лютого 2014 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 лютого 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки порушення закону були допущені як районним судом, так і апеляційним. Під час нового розгляду справи суд встановив наступні фактичні обставини справи і дійшов висновку про те, що здійснивши 12.04.2012 року страхову виплату власнику пошкодженого транспортного засобу [PERSON] у розмірі 50920 грн. у позивача ВАТ НАСК «Оранта» виникло право вимоги страхового відшкодування в порядку суброгації, а не регресу, оскільки відбулася лише заміна особи у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Страхувальник передав свої права страховикові на підставі договору майнового страхування, а саме договору добровільного страхування транспортного засобу № 599811 від 15 вересня 2009 року, сприяв реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У даному випадку регресного права вимоги у позивача не виникло, оскільки одне зобов`язання не було замінене іншим, тобто нового зобов`язання не виникло. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Вказані норми передбачають, що страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні ([PERSON].), набув право вимоги відшкодування до заподіювача ([PERSON].) й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, тобто у даному випадку - 22 липня 2010 року. Однак, у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика ВАТ НАСК «Оранта» перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпіла [PERSON].) до заподіювача [PERSON] із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не замінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У спірному зобов`язанні лише відбулася заміна кредитора - страхувальник [PERSON] передала страховикові ВАТ НАСК «Оранта», який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу № 599811 від 15 вересня 2009 року, у межах фактичних витрат право вимоги до [PERSON] як особи, відповідальної за завдані збитки, і нового зобов`язання у даному випадку не виникло, а існуюче зобов`язання не переривалося та не припинялося. Відповідно до ч.2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може може бути замінений у випадках, встановлених законом. Отже, якщо для потерпілої [PERSON] у зобов`язанні щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, перебіг строку позовної давності починається з моменту дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 22 липня 2010 року, заміна потерпілої (страхувальника) на страховика ВАТ НАСК «Оранта» не припиняє діючого зобов`язання і до нового кредитора переходять права, що мав первісний кредитор, в тому числі і пред`явити позов у межах вже існуючих строків позовної давності, початком перебігу яких є настання страхового випадку 22 липня 2010 року, оскільки, як зазначалося вище, відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не замінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Проте, з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач - страховик ВАТ НАСК «Оранта» - звернувся до суду лише 16 серпня 2013 року, що видно із поштового штемпеля на конверті (а.с. 57), тобто вже після спливу трирічного строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України. При цьому суд не знаходить підстав для задоволення клопотання представника позивача про поновлення строку перебігу позовної давності. Зазначена представником позивача у клопотанні причина пропуску строку перебігу позовної давності як зміна судової практики, не може бути прийнята судом до уваги та визнана поважною, оскільки ст. 993 ЦК України в нинішній редакції діє з 01.01.2004 року, а застосування судами України у своїй судовій практиці поняття суброгації у межах ст. 993 ЦК України мало місце задовго до грудня 2013 року та до звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача 30.01.2015 року звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строку позовної давності та про відмову з цих підстав у задоволенні позовних вимог ВАТ НАСК «Оранта» (а.с. 181 - 182). Суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed