Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ЗАТ «ХХІ століття» про визнання угоди дійсною та визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача посилалась на ті обставини, що 01 квітня 1994 року між [PERSON] - з одної сторони, та Організацією орендаторів Одеського малого підприємства Пересувна механізована колона №6 асоціації «Агропромстрой» (в теперішній час - ЗАТ «ХХІ століття»), - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1,5га., відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. На теперішній час позивач не має можливості розпоряджуватися вказаним майном, оскільки наведений договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, та з огляду на факт виконання сторонами усіх істотних його умов, позивач просила суд визнати даний правочин дійсним. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника особи на адресу суду надійшла заяви про підтримання вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник відповідача ЗАТ «ХХІ століття» у відкрите судове засідання не з'явився, товариство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно ст. 224 ч.ч.1,2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивачів за суттю спору, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 01 квітня 1994 року між [PERSON] - з одної сторони, та Організацією орендаторів Одеського малого підприємства Пересувна механізована колона №6 асоціації «Агропромстрой» (в теперішній час - ЗАТ «ХХІ століття»), - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1,5га., відповідно до умов якого [PERSON] набула право власності на вказане майно. На підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №807/01-04 від 25 вересня 2006 року, адреса комплексу була змінена на: [ADDRESS]. Зазначений майновий комплекс належав Організації орендаторів Одеського малого підприємства Пересувна механізована колона №6 асоціації «Агропромстрой» на праві власності на підставі свідоцтва №42 від 29 березня 1994 року, виданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області. ЗАТ «ХХІ століття» є правонаступником ЗАТ «Пересувна механізована колона №6», про що свідчить п.1.2. Статуту ЗАТ «ХХІ століття», перереєстрованого 05 лютого 2001 року. Відповідно до умов договору, позивач сплатила грошову суму в розмірі 250000000,00 карбованців, а Організацією орендаторів Одеського малого підприємства Пересувна механізована колона №6 асоціації «Агропромстрой» було здійснене передачу у власність позивачу цілісний майновий комплекс, про що свідчить акт прийому-передачі від 04 квітня 1994 року, згідно якого позивач прийняла у власність майновий комплекс за адресою: [ADDRESS] з усіма будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці, площею 1,5га. Правовідносини між сторонами у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору - 01 квітня 1994 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, вимоги позивача підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про власність» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору. На підставі ст. 4 ч.ч.1,2,3 Закону України «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як регламентувала ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відтак, ЦК УРСР від 18 липня 1963 року вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень не встановлював. Як зазначалось, суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі сторона продавця отримала від покупця після підписання договору, про що свідчить квитанція до приходного касового ордеру №161 від 04 квітня 1994 року. В силу ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію виниклих правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавця відносно підстав для відчуження зазначеного майна. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем [PERSON] вказаної нерухомості. На підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку про можливість визнання договору дійсними, зважаючи, зокрема, на домовленість сторін щодо істотних його умов та фактичне і повне їх виконання сторонами. Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, на підставі ст. 328 ч.2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз'яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Таким чином, увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про захист прав [PERSON] шляхом визнання за нею права власності на відповідне нерухоме майно. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Outcome: approved