Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідно до кредитного договору від 26.10.2006 № СNL-300/3028/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та відповідачем [PERSON], останньому був наданий кредит у розмірі 200.000, 00 доларів США з кінцевим терміном повернення 26.10.2021. Крім того, 10.11.2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № СNL-300/3049/2006, відповідно до якого останньому був наданий кредит у розмірі 100.000, 00 доларів США з кінцевим терміном повернення 10.11.2016. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 з відповідачем [PERSON] були укладені договори поруки № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006. 12.11.2010 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право вимоги за вищезазначеними договорами перейшло до останнього. На адресу позивача була направлена досудова вимога (вих. № 22-3-2/4850 від 26.04.2007) про погашення заборгованості за кредитним договором № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та вимога (вих. 22-3-/4852 від 26.04.2007) про погашення заборгованості за кредитним договором № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006, в яких її було попереджено, що в разі невиконання викладених вимог відбудеться настання терміну виконання зобов'язання за основним договором, чим реалізував своє право, а за певних умов і свій обов'язок. Позивач вважає, що моментом настання терміну виконання її зобов'язання за кредитними договорами є 04.06.2007 та 04.05.2007 відповідно. Банк не скористався своїм правом, передбаченим ст. 559 ЦК України, звернувся до суду з позовом до поручителя лише 29.02.2012, тому позивач вважає, що порука її за двома кредитними договорами припинена. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив його задовільнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнав в повному обсязі, проти його задоволення не заперечував. Представник відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» позов не визнав, наголосив, що позиція позивача не ґрунтується на законі, позивачем пропущений строк позовної давності, який просив застосувати до даного позову, надав письмові заперечення. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що відповідно до кредитного договору від 26.10.2006 № СNL-300/3028/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та відповідачем [PERSON], останньому був наданий кредит у розмірі 200.000, 00 доларів США з кінцевим терміном повернення 26.10.2021. Крім того, 10.11.2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № СNL-300/3049/2006, відповідно до якого останньому був наданий кредит у розмірі 100.000, 00 доларів США з кінцевим терміном повернення 10.11.2016. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 з відповідачем [PERSON] були укладені договори поруки № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 та № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006. 12.11.2010 між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право вимоги за вищезазначеними договорами перейшло до останнього. На адресу позивача була направлена досудова вимога (вих. № 22-3-2/4850 від 26.04.2007) про погашення заборгованості за кредитним № СNL-300/3028/2006 від 26.10.2006 (а.с. 9) та вимога (вих. 22-3-/4852 від 26.04.2007) про погашення заборгованості за кредитним договором № СNL-300/3049/2006 від 10.11.2006 (а.с11). В п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення (вручення) йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитором або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 525 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Суд вважає, що порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і право поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, обидві сторони договору вчиняти не можуть. Такий висновок був зроблений Верховним Судом України 17 вересня 2014 року. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні У даній справі суд приходить до висновку про те, що факт порушення відповідачем прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Згідно вимог ст.88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову повинні покладатися на позивача. На підставі викладеного, , ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed