Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНА-АВАНГАРД» (надалі по тексту - відповідач 2), згідно якого просить суд: визнати недійсним договір про заміну кредитора, що був укладений 26.06.2017 року між [PERSON] та ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД», що стосується безпосередньо його, [PERSON], прав та обов»язків. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що в серпні 2017 року позивач отримав від відповідача 2 повідомлення про заміну кредитора від 26 червня 2017 року, за змістом якого вказано про підставу для його винесення - рішення загальних зборів ТОВ «Мена-Авангард» від 26 червня 2017 року та акт приймання-передачі від 27 червня 2017 року, згідно якого Товариство (новий кредитор) отримало право грошової вимоги до [PERSON] на суму в розмірі - 1 500 000 грн. та проценти належні Первісному кредитору - відповідачу 2 - [PERSON] на підставі договору позики на вимогу за розпискою від 31.08.2013 року та Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 06.06.2017 року. Вважає, що було укладено договір між ТОВ «Мена-авангард» та [PERSON], який стосується безпосередньо прав та обов'язків позивача, але сам правочин був від нього прихований, оскільки вони позивачу не надавались. 26 червня 2017 року було проведено загальні збори учасників ТОВ «МЕНА- АВАНГАРД», в якому серед іншого вирішені питання виходу [PERSON], зі складу учасників ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД». Між тим, станом на 26 червня 2017 року будь-якого договору між позивачем та відповідачем 1 не існувало та ніякого договору позики безпосередньо із [PERSON] він не укладав. Він не отримував ніяких грошових коштів 31.08.2013 року, які є предметом передачі від [PERSON] як первісним кредитором ТОВ «Мена-авангард». Відтак, такий договір не укладений, а правочин є удаваний, оскільки ніяких зобов»язань у позивача перед [PERSON] не було, а удаваний правочин [PERSON] та ТОВ «Мена-авангард» вчинили з наміром приховати доходи товариства, створити фіктивну заборгованість та позбавити його частки у вказаному товаристві. Відтак, позивач звернувся до суду за захистом своїх інтересів та у відповідності до вимог ст.235 ЦК України просить суд визнати укладений 26.06.2017 року між відповідачами договір недійсним. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з викладених у ньому підстав. При цьому, наголосили на тому, що відповідач 1 передала право вимоги відповідачу 2 за розпискою, якої позивач не писав. Представник відповідача 1 [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на свої письмові заперечення проти позову, де зазначив, що оспорюваного у цій справі договору не існує взагалі, а позивач зловживаючи своїми процесуальними правами оскаржує такий неіснуючий договір. Вказав, що відповідач 1 внесла у статутний фонд відповідача 2 набуте право вимоги за договором позики від 31.08.2013 року до позивача. Заміна кредитора відбулась шляхом передачі права вимоги до статутного капіталу Товариства на підставі рішення загальних зборів товариства від 26.06.2017 року та акту приймання-передачі від 27.06.2017 року. Вказане рішення позивачем в частині передачі до статутного капіталу товариства права вимоги до [PERSON] вже оспорювалось, але рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2017 року, що набуло законної сили, у задоволенні такого позову було відмовлено. Позивач вказує, що грошових коштів за вказаною розпискою про отримання у [PERSON] коштів в сумі - 1500 000 грн. не отримував. Таке твердження є необгрунтованим, як і підстава для задоволення вказаного позову. Представник відповідача 2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, адже оспорюваного у цій справі договору не існує, а позивач писав [PERSON] розписку про тримання в свій час у нього коштів в борг, будучи головою ТОВ «Мена-авангард». В судовому засіданні протокольною ухвалою від 08.11.2107 року було задовлено клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідачів копії документів, оригінал розписки від 31.08.2013 року про отримання грошових коштів, довідку про прийняття її на баланс, оспорюваний у цій справі договір від 26.06.2017 року та докази проведення оплати по вказаному договору. Наявні у відповідачів докази були надані в судове засідання 11.01.2018 року та приєднання до матеріалів справи. Ухвалою суду від 11.01.2018 року було залишено без задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог ст.44 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що за договором позики (розписки) від 31.08.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі - 1500 000 грн., в підтвердження повернення якої гарантував повернення її на вимогу, включаючи всі належні йому активи. Вказана розписка (надана) суду копія підписана [PERSON] (а.с.57). В подальшому право вимоги та всі інші належні первісному кредитору права за вказаною розпискою (договором позики) від [PERSON] було передано відповідачу 1 за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 06.06.2017 року та акту приймання-передачі від 06.06.2017 року. Про було повідомлено позивача (а.с.58-62). Заміна кредитора з відповідача 1 на відповідача 2 відбулась шляхом передачі права вимоги від [PERSON] до статутного капіталу Товариства на підставі рішення загальних зборів учасників товариства від 26.06.2017 року та акту приймання-передачі від 27.06.2017 року. Зокрема, за п.3 порядку денного вказаного рішення загальних зборів товариство отримало від [PERSON] кошти внеску до статутного капіталу в розмірі - 1750 000 грн., а за п.5 порядку денного затверджено порядок внесення додаткових внесків до Статутного капіталу Товариства, а сааме замість вибувшого учасника [PERSON] із часткою у статутному капіталі - 1502 210 грн. одночасно було збільшено статутний капітал товариства за рахунок нового учасника [PERSON] в розмірі внеску до статутног окапіталу в розмірі - 1750 000 грн., в тому числі права грошової вимоги на 1500 000 грн., що належить [PERSON] за договором позики від 31.08.2013 року і договором відступлення права вимоги від 06.06.2017 року. Про що було відомлено позивача (а.с.63-71). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Вимогами ст.514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В подальшому відповідач 2 звернувся до позивача із вимогою про повернення вказаних коштів боргу (а.с.73-74). Як встановлено судом, то вказане рішення загальних зборів учасників товариства від 26.06.2017 року позивачем в частині передачі до статутного капіталу товариства права вимоги до [PERSON] вже оспорювалось позивачем, але рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2017 року, що набуло законної сили, у задоволенні такого позову було відмовлено (а.с.76-91). В свою чергу, за приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлно законом. Вказаним рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2017 року, ухваленим по справі №927/699/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Мена-авангард» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників вказаного товариства від 26.06.2017 року, в задовленні позову було відмовлено. Цим рішенням встановлено, що позивачем не було доведено порушення його прав внаслідок прийняття загальними зборами товариства рішення з п»ятого питання порядку денного про внесення до статутного капіталу одним із учасників Товариства права вимоги за розпискою. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказаує на те, що укладений 26.06.2017 року правочин з передачі від [PERSON] як первісним кредитора до ТОВ «Мена-авангард» як новому кредитору за договором позики від 31.08.2013 року, є удаваним правочином, оскільки ніяких зобов»язань у позивача перед [PERSON] не було, а відтак у відповідності до вимог ст.235 ЦК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним. Згідно вимог ст..235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Між тим, суд вважає не доведеним порушення прав позивача укладанням вказаного правочину, а саме договору відступлення права вимоги від 26.06.2017 року між відповідачами з огляду на наступне. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Зокрема, протягом усього часу розгляду справи стороною позивача не було надано суду доказів існування оспорюваного договору взагалі, а на сприяння суду стороні позивача у отримання доказів (витребуванні такого договору у відповідачів), то останні пояснили про його відсутність (довідка ТОВ «Мена-авангард від 14.11.2017 року), а вчинення дій по заміні кредитора лише шляхом внесення відповідачем 1 до статутного капіталу відповідача 2 права вимоги до позивача за договором позики на суму - 1500 000 грн., яке перебуває на балансі товариства (довідка товариства від 14.11.2017 року) Зворотнього стороною позивача доведено не було. Відтак, відсутній предмет спору, що унеможливлює захист прав позивача у обраний ним спосіб, оскільки за відсутністю такого договору про відступлення права вимоги від 26.06.2017 року суд позбавлений можливості перевірити його на відповідність вимогам законоу в межах заявлених позовних вимог. Також, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку з відсутністю в дійсності оспорюваного договору про заміну кредитора, що не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, та

Outcome: dismissed