Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS]/3-а в м. Хмельницькому, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON], в обгурнтування якого вказала, 30 жовтня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частини спірної квартири. Вказану квартиру 04 травня 2007 року [PERSON], яка є матір'ю відповідача, подарувала [PERSON], який її доглядав, а останній 02 березня 2009 року подарував 1/2 частини вказаної квартири позивачці, яка стала постійно доглядати [PERSON] через її похилий вік та хвороби і поселила її в своїй квартирі. В 2012 році позивач через свою хворобу фізично не могла доглядати [PERSON] та попросила відповідача, який проживає в Закарпатській області забрати матір [PERSON] до себе. [PERSON] погодився при умові, якщо позивач подарує йому належну їй частину спірної квартири. 30 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частини квартири квартири [ADDRESS]/3-а в м. Хмельницькому, однак відповідач обіцянки забрати матір не виконав, посилаючись на те, що забере матір пізніше та в подальшому взагалі з ним був втрачений зв'язок і матір'ю по сьогоднішній день відповідач не цікавиться. [PERSON] просить визнати вказаний договір недійсним з підстав ст. 233 ЦК України, оскільки вказаний правочин вчинений нею під впливом тяжної для неї обставни і на вкрай невигідних умовах, [PERSON] по сьогоднішній день проживає в квартирі позивача, яка її доглядає, лікує та утримує. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просила задвольнити в повному обсязі з підстав викладених в позвоній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, направив до суду заперечення, в якому вимоги позову не визнає вважаючи його надуманим, вказав, що позивач з власної волі подрувала йому частину квартири, при цьому ніякої домовленості щодо його зобовязань до цим договором не існувало. [PERSON] вказав, що спірна квартира належала на праві власності його матері, якою позивач заволоділа обманним шляхом і одумавшись, вирішила все ж таки виправитись, сама зателефонувала йому і повідомила про своє рішення відносно дарунка. Ніякої умови відносно того, що відповідач повинен був забрати свою маму між ними не існувало. Відповідач не використовував хворобливий стан позивача, вказаний правочин укладений позивем добровільно, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] належала 1/2 частина квартири [ADDRESS]/3-а в м. Хмельницькому на підставі договору дарування від 02 березня 2009 року, укладеному між нею та [PERSON] Вказану квартиру 04 травня 2007 року [PERSON], яка є матір'ю відповідача, подарувала [PERSON], який її доглядав, а останній 02 березня 2009 року подарував 1/2 частини вказаної квартири позивачці, яка стала постійно доглядати [PERSON] через її похилий вік та хвороби і поселила її в своїй квартирі. В 2012 році [PERSON] через свою хворобу фізично не могла доглядати [PERSON] та попросила відповідача, який проживає в Закарпатській області забрати матір [PERSON] до себе. 30 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS]/3-а в м. Хмельницькому, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] Після укладання договору дарування 30 жовтня 2012 року, відповідач обіцянки забрати матір не виконав, і [PERSON], яка має 87 років по сьогоднішній день проживає в квартирі позивача, яка її доглядає, лікує та утримує. Ці обставини підтверджуються: поясненнями в судовому засіданні сторони позивача та її представника; договором дарування 1/2 частини спірної квартири від 30 жовтня 2012 року; копіями виписних епікризів, що у 2012 році [PERSON] перебувала на лікуванні та перенесла операцію з діагнозом гостра кишкова непрохідність; копією виписки з медичної картки [PERSON], що більше 10 років хворіє на ішемічну хворобу серця, церебральний атеросклероз, наслідки компресійного перелому тіла; довідкою житлово-експлатаційної контори № 6 від 27.10.2015р. № 505 про те що [PERSON] проживає [INFO], в кв. 9, власником якої є [PERSON]; актом від 27.10.2015р., посвідченим начальником ЖЕК № 6 про те, що [PERSON] проживає [INFO], в кв. 9 з 2004 року по терперішній час; показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які кожен окремо, пояснили, що [PERSON] протягом тривалого часу доглядає [PERSON], остання проживає в квартирі позивача. В 2012 році [PERSON] захворіла на онкологічне захворювання потребувала стороннього догляду та тривалого лікування. У ст.ст. 3, 6, 203, 626-628 ЦК України визначаються загальні засади цивільного законодавства щодо порядку укладення договору і свободи договору та формулюються загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до роз'яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідні наявність двох зазначених вище умов, доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-232цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Оцінюючи надані докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] уклала договір дарування 1/2 частини квартири під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, поза як на час укладення була важко хвора, сама потребувала стороннього догляду, а тому не могла здійснювати догляд за [PERSON], при укладенні договору дарування безкорисливо розпорядилась належною їй частиною квартири, але відповідач ніяким чином не приймає участі у догляді та покращенні умов життя своєї матері, [PERSON] по теперішній час проживає разом із позивачем, яка здійснює за нею догляд, а тому є підстави для визнання недійсним договору дарування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати в розмірі 700грн.

Outcome: approved