Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

в позові вказано, що позивачу належить нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] ; в листопаді 2015 року сторони спору домовились про передання позивачем відповідачу зазначеного приміщення в оренду для здійснення відповідачкою в ньому торгівлі ювелірними виробами; позивач за власний рахунок здійснив ремонт приміщення під потреби відповідача на суму 3700 доларів США, які відповідачка зобов`язалась рівними частинами повернути позивачу; сторони погодили орендну плату в сумі 50000 гривень в місяць; позивачка завезла в спірне приміщення ювелірні вироби, меблі, вивіски; грошові кошти за оренду позивачка передавала позивачу щомісяця до 10 числа відповідного місяця; письмовий договір сторони домовились скласти в майбутньому, з причин зайнятості відповідачки та неодноразових її прохань про складення договору; сторонами усно погоджено усі істотні умови договору оренди нерухомого приміщення, виконано договір. Однак відповідач допустив прострочення чергових платежів за оренду спірного приміщення з квітня 2016 року по вересень 2016 року, також відповідач створила заборгованість в сумі 11000 гривень за комунальні послуги; відповідач просила позивача зачекати з виплатою нею заборгованості за спірним договором у зв`язку з тимчасовими труднощами; в жовтні 2016 року відповідач без попередження вивезла інвентар і в односторонньому порядку припинила договір сторін, не сплативши заборгованість за комунальними платежами, 300000 гривень орендної плати, 3700 доларів США; однак відповідачка склала розписку про прийняття нею перед позивачем зобов`язання погасити заборгованість до 31/12/2017. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені та надав перед судом пояснення про те, що позивачу належить нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] ; в листопаді 2015 року сторони спору домовились про передання позивачем відповідачу зазначеного приміщення в оренду для здійснення відповідачкою в ньому торгівлі ювелірними виробами; позивач за власний рахунок здійснив ремонт приміщення під потреби відповідача на суму 3700 доларів США, які відповідачка зобов?язалась рівними частинами повернути позивачу; сторони погодили орендну плату в сумі 50000 гривень в місяць; позивачка завезла в спірне приміщення ювелірні вироби, меблі, вивіски; грошові кошти за оренду позивачка передавала позивачу щомісяця до 10 числа відповідного місяця; письмовий договір сторони домовились скласти в майбутньому, з причин зайнятості відповідачки та неодноразових її прохань про складення договору; сторонами усно погоджено усі істотні умови договору оренди нерухомого приміщення, виконано договір. Однак відповідач допустив прострочення чергових платежів за оренду спірного приміщення з квітня 2016 року по вересень 2016 року, також відповідач створила заборгованість в сумі 11000 гривень за комунальні послуги; відповідач просила позивача зачекати з виплатою нею заборгованості за спірним договором у зв`язку з тимчасовими труднощами; в жовтні 2016 року відповідач без попередження вивезла інвентар і в односторонньому порядку припинила договір сторін, не сплативши заборгованість за комунальними платежами, 300000 гривень орендної плати, 3700 доларів США; однак відповідачка склала розписку про прийняття нею перед позивачем зобов`язання погасити заборгованість до 31/12/2017. Відповідач повторно не прибула в судове засідання, не забезпечила прибуття в судове засідання свого належним чином уповноваженого представника, не подала суду пояснення та докази на спростування доводів позивача. Представник позивача подав суду заяву про закриття провадження, яку категорично заперечив представник позивача з підстав укладення позивачем договору в якості фізичної особи, а не в статусі особи, що здійснює підприємницьку діяльність, також представник позивача заперечив закриття провадження з тієї підстави, що відповідач зареєстрований в іншому місці, ніж місце перебування нерухомого майна з приводу користування яким виник спір, що визначає виключну підсудність за Івано-Франківським міським судом. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі\~Пономарьов проти України\~(Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідача неодноразово повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за не виконання ним обов`язків щодо доказування фактичних обставин справи та правових підстав його правової позиції в спорі процесуальним законом повністю покладено на відповідача. 02/11/2016 позивач склала розписку, відповідно до змісту якої зобов`язалась повернути борг за оренду приміщення за адресою [ADDRESS] в сумі 311000 гривень, 3700 доларів США до 31/12/2017. Таким чином в розписці не вказано особу, якій відповідач зобов`язалась повернути борг. Договірні зобов`язання, до яких належать зобов`язання з приводу майнового найму, а також ті, що опосередковані розпискою належать до суб`єктних цивільних правовідношень. Надана позивачем розписка не містить в собі зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу. При цьому розписка не є борговим документом імітованим на виконання дій в користь невизначеної особи, держателя такого документа. Крім цього відповідач та представник відповідача не надали суду будь-якого пояснення з приводу суті спору щодо визнання обставин оренди спірного майна, складення спірної розписки, прийняття відповідачкою на себе зобов`язання щодо сплати позивачу грошових коштів, які зазначені в розписці. В постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18 вказано, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором оренди, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору оренди і його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Так, позивач не подав суду доказу встановлення сторонами форми, розміру плати, який встановлений договором сторін, порядку, періодичності і строків її внесення. Позивач не подав суду жодного доказу погодження сторонами спору обов`язку відповідача передати позивачу 3700 доларів США в якості компенсації за проведення позивачем ремонту його приміщення. Позивач не подав суду жодного доказу погодження сторонами строку дії спірного договору найму, жодного доказу строку фактичного користування відповідачем майном позивача, максимального строку дії договору найму. Позивач не подав суду жодного доказу фактичного передання позивачем відповідачу спірного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 767 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Так позивач не подав суду жодного доказу передання речі, що відповідає стану, який погоджено сторонами, який би відповідав умовам договору найму, призначенню речі. В ч. 1 ст. 773 ЦК України вказано, що наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Однак позивач не подав суду жодного доказу погодження сторонами будь-яких умов договору найму речі. В ч. 1 ст. 776 ЦК України вказано, що поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість в позові та в усних поясненнях представника позивача вказано, що позивач та відповідач погодили здійснення позивачем поточного ремонту речі та обов`язок відповідача сплатити компенсацію за такий ремонт. Однак позивачем та його представником не надано суду жодного доказу погодження відповідачем такого обов`язку на відповідних умовах та прийняття його на себе. В ч. 1 ст. 782 ЦК України вказано, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Так в позові та в усних поясненнях представника позивача вказано, що позивач не отримував від відповідача плату за найм спірної речі понад строк, який встановлений в ч. 1 ст. 782 ЦК України, але не здійснив жодну з дій, яку в ній передбачено. Зазначене є свідченням неправдивості пояснень сторони позивача щодо погодження сторонами змісту договору найму та щодо змісту обов`язків відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. В ч. 1 ст. 205 ЦК України вказано, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Отже законом встановлено обов`язковість форми договору найму найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Таким чином законом не гарантовано позивачу можливість посилатись на зміст договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) в усній формі, оскільки на час його укладення сторонам було однозначно відомо, що для зазначеного виду правочину встановлено їх обов`язок дотриматись відповідної форми зазначеного виду правочину. Крім цього в ч. 2 ст. 205 ЦК України вказано, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже тільки для тих правочинів, щодо яких не встановлено обов`язкової письмової форми сторонам надано право укласти його на основі конклюдентних дій. У випадку укладення договору, для якого законом передбачено письмову форму встановлення його умов та встановлення змісту прав і обов`язків сторін вони зобов`язані виконати їх обов`язок та укласти договір в письмовій формі. Таким чином позивачем порушено його обов`язки щодо укладення спірного договору в письмовій формі, а негативні наслідки такого порушення позивачем його обов`язку він намагається перекласти на відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так позивач не подав суду доказу підписання відповідачем договору, за яким відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати орендні платежі на користь позивача на умовах, які погоджені сторонами, в сумі 50\~000 гривень щомісячно за користування майном, 3700 доларів США в якості компенсації за проведення ремонту майна, строк користування спірним майном, факт прийняття спірного майна в користування на умовах, що погоджені в письмовій формі як законом зобов`язано сторін спору це було зробити. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~208\~ЦК України\~у письмовій\~формі належить\~вчиняти правочини\~фізичних осіб\~між собою\~на суму,\~що перевищує\~у двадцять\~і більше\~разів розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~крім правочинів,\~передбачених частиною\~першою статті\~206\~цього Кодексу;\~ інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Таким чином позивач зобов`язаний був дотриматись положень закону щодо дотримання письмової форми спірного правочину для отримання судового захисту його прав, оскільки відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У свою чергу в ст. 218 ЦК України вказано, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Отже зміст письмового правочину може бути встановлено виключно на підставі засобів доказування, що вказані в ст. 218 ЦК України. Однак таких доказів позивач суду не надав. Надана суду позивачем розписка не є доказом погодження сторонами спору усіх істотних умов договору, в ній не вказано, перед ким відповідач зобов`язується здійснити дію, в розписці також не вказано на чию користь відповідач зобов`язується вчинити дію, в ній не вказано строк дії договору, дію чи подію, яка визначає такий строк, в ній не вказано розмір платежу за здійснення користування майном. Так само в позовній заяві та судовому засіданні представник позивача не надав пояснення про те, що розписка є новацією спірних відносин сторін, отже зазначена правова підстава не вказана позивачем в якості підстави позову. У свою чергу відповідна підстава позову може бути перевірена в судовому порядку виключно у разі її зазначення в письмовій позовній заяві. При цьому в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже негативні наслідки не виконання позивачем та його представником обов`язку щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які позивач посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже зобов`язання є суб`єктним, а не абстрактним правовідношенням між чітко визначеними учасниками цивільних відносин. При цьому в спірній розписці не вказано перед ким відповідач зобов`язується здійснити дію, на чию користь відповідач зобов`язується вчинити відповідну дію. Згідно із ч. 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем не доведено правових підстав на стягнення з відповідача саме на його користь спірних грошових коштів, тому позов позбавлений правових підстав і в частині стягнення грошових коштів за ч. 2 ст. 625 ЦК України. В ч. 3 ст. 2 ЦПК України в якості загальних засад (принципами) цивільного судочинства вказано змагальність сторін; диспозитивність. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином безпосередньо на сторін спору покладено доведення перед судом наявності правових підстав для обґрунтування їх правових позицій та доведення перед судом фактичних обставин, на яких засновано відповідні правові підстави позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: dismissed