Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 09.04.2019р. перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса ДМНО Євчук І.Л. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 29.03.2019р. та визнання права власності на 3/100 частини домоволодіння за кожним в порядку спадкування за законом. 15.04.2019р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. вказану позовну заяву було залишено без руху та ухвалою судді від 16.05.2019р. було відкрито провадження по справі після усунення недоліків (а.с. № 62, 76 т. № 1). 07.05.2019р. позивачі уточнили позов, в тому числі змінивши статус приватного нотаріуса у цій справі з відповідача на третю особу, що не заявляє самостійних вимог (а.с. № 66-68 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2019р. було вжито заходи забезпечення позовних вимог, а саме накладено арешт на 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] , виданого 29.03.2019р. приватним нотаріусом ДМНО Євчук І.Л. про право власності на 18/100 частин домоволодіння, та у вигляді заборони [PERSON] укладати будь-які види угод щодо 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] та належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] , виданого 29.03.2019р. приватним нотаріусом ДМНО Євчук І.Л. про право власності на 18/100 частин домоволодіння. В іншій частині в задоволенні клопотання позивачів про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено (а.с. № 78 т. № 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2019р. були змінені заходи забезпечення позовних вимог, а саме з накладення арешту на заборону відчуження нерухомого майна, а саме 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] . В іншій частині заходи забезпечення позовних вимог були залишено без зміни (а.с. № 72-74 виділених матеріалів). Ухвалами суду від 17.07.2019р. та 23.10.2019р. були задоволені клопотання позивачів про витребування доказів (а.с. №10-11, 99, 106-107, 128 т. № 1). Спадкові справи після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли в провадження суду 20.11.2019р. та 08.12.2019р. (а.с. № 150-193, 194-229 т. № 1, а.с. № 1-83 т. № 2) Підготовче засідання у справі проведено 19.02.2020р. відповідно до положень п.3 ч.2 ст.200 ЦПК України та на підставі положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до заяв представників позивачів та відповідача (а.с. № 112 т. № 2). В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві посилалися на те, що їм на праві спільної часткової власності належить 31/300 частка домоволодіння за адресою [ADDRESS] домоволодіння належали [PERSON] , яка за договором дарування від 18.09.1992р. подарувала її своєму сину [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер і спадкоємцями після його смерті стали [PERSON] та [PERSON] , які фактично вступили в управління спадковим майном, частка якого становила 9/100 частин кожній. Відповідно до заповіту, складеного [PERSON] , все своє майно, вона заповіла своєму другому синові [PERSON] . Після смерті [PERSON] 08.10.2007р. [PERSON] звернувся до Першої ДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 9/100 частин домоволодіння, проте постановою державного нотаріуса Першої ДДНК Кравцової А.І. від 20.03.2009р. № 1185/02-14 йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документа на вищевказану частку (договору дарування) та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. [PERSON] помер [INFO] , не встигнувши за життя оформити право на спадщину на 9/100 частин у домоволодінні та спадкоємцями в рівних частках по 3/100 стали дружина [PERSON] (подала заяву про прийняття спадщини до Першої ДДНК) та два сини [PERSON] (на момент смерті проживав зі спадкодавцем) та [PERSON] (подав заяву про прийняття спадщини). В березні 2019р. позивачам стало відомо, що право власності на 18/100 частин домоволодіння було оформлено в порядку спадкування після смерті [PERSON] за її братом [PERSON] . Вважаючи, що відповідач має право на спадкування лише 9/100 частин домоволодіння, позивачі просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № [NUMBER] , видане приватним нотаріусом ДМНО Євчук І.Л. 29.03.2019р. [PERSON] про спадкування за законом 18/100 частини у домоволодіння за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності на частку у розмірі 9/100 у домоволодінні за адресою [ADDRESS] в рівних частинах - по 3/100 кожному в порядку спадкування за законом. Позивачка [PERSON] та представник усіх трьох позивачів - адвокат Серьогін В.І. (діє на підставі ордерів: серія ДП №1829/004 від 08.04.2019р. - а.с. № 47 т. № 1, серія ДП №1829/007 від 08.04.2019р. - а.с. №51 т. № 1, серія ДП №1829/008 від 08.04.2019р. - а.с. №55 т. № 1), а також представник усіх трьох позивачів - адвокат Нестеров Є.М. (діє на підставі ордерів: серія ДП №1829/003 від 08.04.2019р. - а.с. № 48 т. № 1, серія ДП №1829/005 від 08.04.2019р. - а.с. №52 т. № 1, серія ДП №1829/006 від 08.04.2019р. - а.с. №56 т. № 1) в ході судового розгляду справи позовні вимоги в редакції від 07.05.2019р. підтримали, просили задовольнити, зазначали, що строки позовної давності позивачами не пропущено. 17.07.2019р. представник відповідача [PERSON] (діяв за ордером від 17.07.2019р. - а.с. № 94 т. № 1) подав відзив на позов (а.с. № 90-93 т. № 1), в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] фактично не вступила в управління спадковим майном, оскільки на момент смерті сина [PERSON] не проживала з ним разом, а тому не могла бути спадкоємицею за законом. Єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] , яка фактично вступила в управління спадковим майном, а тому відповідач [PERSON] правомірно набув у спадок саме 18/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Представником позивачів - адвокатом Нестеровим Є.М. 21.10.2019р. подана відповідь на відзив (а.с. № 110-112 т. № 1), в якій він посилався на те, що [PERSON] з моменту набуття права власності на частину домоволодіння [ADDRESS] постійно була зареєстрована та проживала, що підтверджується копією її паспорту, а тому фактично прийняла спадщину і не встигла її оформити у встановленому законом порядку. Поділ домоволодіння на частки з наданням окремих адрес не здійснювався між співвласниками домоволодіння, а тому заперечення представника відповідача, що [PERSON] та [PERSON] проживали окремо є хибним. [PERSON] після смерті матері [PERSON] звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та йому відмовленому в цьому через відсутність правовстановлюючих документів. Представник позивачів наполягав, що позивачі у встановлений законом строк та порядок прийняли спадщину після смерті [PERSON] , а тому мають законне право на спадкування 9/100 частин домоволодіння. Представник відповідача - адвокат Кущ Д.С. (діє за ордером серія ДП №79/3/026 від 07.10.2019р. - а.с. № 117 т. № 1) в ході судового розгляду справи 12.11.2020р. наполягав на відмові у задоволені позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду (відзив представника [PERSON] не підтримав), оскільки [PERSON] та [PERSON] з 2006р. були обізнані щодо спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] та здійснювали щодо цього майна відповідні дії, а позивачі [PERSON] і [PERSON] , будучи на момент смерті бабусі повнолітніми, мали можливість бути обізнаними про питання спірного майна. Неповідомлення позивачами про обставини 2010-2011 років свідчить про недобросовісність їх дій у судовому процесі. Крім того, в 2015 році позивачі отримали в порядку спадкування після смерті [PERSON] 31/100 частину спірного домоволодіння, і при цьому не ініціювали питання про спадкування спірних 18/100 частин домоволодіння. Представником відповідача [PERSON] 04.06.2020р. подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. № 133-136 т. № 2). 15.07.2020р. представником позивачів - адвокатом Нестеровим Є.М. підготовані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності (а.с. № 157-160 т. № 2), де представник позивачів зазначав, що клопотання про застосування строків позовної давності є необґрунтованим з огляду на те, що позивачі у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті [PERSON] , який також у встановлений строк прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Законодавець не обмежує спадкоємців у строках реалізації права на спадкування, за умови вчасної подачі заяви про прийняття спадщини, або вступу в управління спадковим майном. Таким чином, строки позовної давності не підлягають застосуванню, і в задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити. 23.07.2020р. представником відповідача - адвокатом Кущем Д.С. (а.с. № 167-170 т. № 2), подані заперечення на заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якій адвокат Кущ Д.С. наполягав на застосуванні строків позовної давності і вважав, що позивачами таки пропущені ці строки. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. в судове засідання 12.11.2020р. не з`явилась про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, в справі маються докази відправлення судової повістки 12.11.2020р. та отримання її особисто (а.с. № 195, 196, 205-206 т. № 2). Крім того, про дату судового засідання 12.11.2020р. було розміщено оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 207 т. № 2). Причини неявки третя особа суду не повідомила. Ухвалою суду від 12.11.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було прийнято рішення про розгляд справи за відсутності третьої особи (а.с. № 216-218 т. № 2, дія № 22). При розгляді справи в судовому засіданні 12.11.2020р. відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст заперечень стосовно позову, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 18.09.1992р., посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] 18/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.№ 12-13 т.№ 1). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.04.2019р. вбачається, що іншими співвласниками домоволодіння були [PERSON] ( 31/100 частина) та [PERSON] (28/100 частин) (а.с.№ 32 зв. ст. т.№ 1). З технічного паспорті від 15.08.2008р. вбачається, що власником 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] була [PERSON] (а.с.№ 33 т.№1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 7466 (а.с. № 187 т.№1). Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дружина (шлюб зареєстрований 14.01.1994р. у відділі ЗАГС виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 6), яка просила видати свідоцтво про право на спадщину на 18/100 частин домоволодіння (а.с.№186 зв.ст. т. № 1). Крім того, до нотаріальної контори після смерті [PERSON] представником [PERSON] , який був спадкоємцем після смерті [PERSON] , подана заява, в якій ставилось питання не видавати свідоцтво про право на спадщину на майно [PERSON] , оскільки спадкоємицею була його мати, яка спадщину прийняла, проте не оформила її належним чином. До заяви представником додана копія позовної заяви [PERSON] до Територіальної громади Жовтневого району м. Дніпропетровська у особі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради (третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП «ДМБТІ») про встановлення факту належності [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 18.09.1992р., встановлення факту прийняття спадщини за законом [PERSON] після смерті [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на 18/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с.№ 184 зв. ст., 185-186 т. № 1). Ухвалою суду 28.09.2011р. позовна заява [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання справа власності на майно залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (а.с. №86 т. № 2). За даними автоматизованої системи документообігу суду ухвала суду від 28.09.2011р. не оскаржувалась в апеляційному порядку та набрала законної сили. [INFO] [PERSON] померла, про що видане відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 11.10.2007р. свідоцтво про смерть, актовий запис № 7899 (а.с.№ 19 т.№1). За життя [PERSON] склала заповіт від 12.08.2006р., за змістом якого заповідала [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с.№ 156 зв. ст. т. № 1). З матеріалів спадкової справи № 314-08, відкритої після смерті [PERSON] . Першою ДДНК вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися в порядку спадкування за заповітом [PERSON] , та в порядку спадкування за законом [PERSON] (а.с.№151 зв. ст., 152 т.№1). 03.11.2008р. [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 31/100 частину домоволодіння [ADDRESS] , які складаються з: 23/100 частини домоволодіння, що належали [PERSON] та 8/100 частин домоволодіння, що належали [PERSON] (а.с.№ 173 зв. ст. т.№ 1). Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 20.03.2009р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів (а.с.№ 21 т. № 1). З наявного в матеріалах справи технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] від 15.08.2008р. вбачається, що домоволодіння складається з двох окремо збудованих житлових будинків А-1 та Б-1, що й підтвердила в судовому засіданні позивачка [PERSON] (а.с.№ 34-36 т.№ 1, а.с. №м 216-217 т. № 2). Позивачка [PERSON] під час судового засідання 12.11.2020р. на запитання головуючого зазначила, що в житловому будинку № Б-1 разом мешкали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що з домової книги та відміток у паспортах вбачається, що місцем реєстрації цих осіб була адреса: [ADDRESS] . Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивачами та їх представниками не надано належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 77, 78, 80 ЦПК України, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме, що [PERSON] на момент смерті свого сина [PERSON] постійно проживала разом з ним, і фактично прийняла спадщину. У зв`язку з чим право на спадкування 9/100 частин виникло б у [PERSON] після смерті його матері [PERSON] . Так, в матеріалах справи наявні копії трьох домових книг: -а.с. № 14 т. № 1 - домова книга прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] від 22.11.1994р., з якої вбачається, що адреса реєстрації: [ADDRESS] значиться лише у [PERSON] та [PERSON] ; -а.с. № 160 т. № 1 - домова книга прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , від 22.11.1994р., з якої також вбачається, що адреса реєстрації: [ADDRESS] значиться лише тільки у [PERSON] та [PERSON] ; -а.с.№ 27-29 т. № 2 - домова книга прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , від 02.12.1999р., з якої також вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані лише [PERSON] (з 20.05.1982р.) та [PERSON] (з 08.09.1991р.). З довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур № 14/5-2664 від 18.03.2019р. вбачається, що на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) склад зареєстрованих осіб становить лише [PERSON] з 08.09.1991р. до дня смерті [INFO] (а.с.№ 32 т. № 2). З технічного паспорту від 15.08.2008р. вбачається, що житловий будинок літ. А-1 має три квартири [ADDRESS] (а.с.№ 35, 36 т.№ 1). Також сама [PERSON] та її представники не заперечували під час надання відповідей на запитання головуючого під час судового засідання 12.11.2020р. (а.с. № 216-218 т. № 2), що для зручності у взаємовідносинах між сусідами та для отримання поштової кореспонденції в домоволодінні були встановлені номери квартир. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. З копії паспорту [PERSON] та з копій домових книг (а.с.№ 14, 160 т.№ 1) вбачається, що вона з 24.09.1991р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, в домоволодінні [ADDRESS] значиться два житлових будинки та 6 квартир і жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент смерті [PERSON] його мати [PERSON] проживала саме з ним у одній квартирі, суду не надано (відсутні докази витрат на утримання спільного майна, не заявлені свідки, що могли б підтвердити спільне проживання спадкодавця разом зі спадкоємицею не були заявлені, тощо). До того ж, в матеріалах спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , наявна заява [PERSON] (позивачка у даній справі), яка зазначала, що [PERSON] юридично не оформила спадщину після смерті сина [PERSON] (а.с.№ 178 т. № 1), у зв`язку з чим, [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом, в тому числі про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] (а.с.№ 185-186 т.№ 1). Крім того, позивачами та їх представниками - адвокатами Серьогіним В.І. та Нестеровим Є.М. не було заявлено клопотання про витребування спадкової справи після смерті [PERSON] задля встановлення: кола спадкоємців які прийняли спадщину; чи зверталася [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та чи видавалась їй постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та з яких підстав; чи видавалось будь-кому свідоцтво про право на спадщину. З доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON] і лише остання зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.№ 186 т. № 1). З огляду на те, що позивачами та їх представниками не доведено, що на момент смерті [PERSON] , його мати - [PERSON] проживала разом з ним, відсутні підстави вважати, що вона прийняла спадщину після смерті сина, що складається з 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] і це майно увійшло до складу спадщини, що відкрилася після її смерті, а тому й [PERSON] не мав права на спадкування цієї частки після смерті його мати [PERSON] , оскільки за життя не набула права власності на 9/100 частин домоволодіння. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, що під час розгляду справи стороною позивачів не доведено, що [PERSON] успадкувала 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] після смерті сина [PERSON] , і єдиною спадкоємицею після смерті чоловіка [PERSON] була його дружина [PERSON] , яка і прийняла спадщину - 18/100 частин домоволодіння, оскільки на момент смерті була зареєстрована та проживала разом з спадкодавцем, відсутні підстави вважати недійсним свідоцтво про право на спадщину № [NUMBER] , видане [PERSON] 29.03.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , у відповідності до якого останній набув право власності на частку у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] ) у розмірі 18/100 частин. Таким чином, в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідним відмовити й в задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на частку у розмірі 9/100 у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] в рівних частинах - по 3/100 кожному в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , оскільки це майно не увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті [PERSON] . Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині судом враховано, що позивачі після смерті [PERSON] не зверталися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, що складається з 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та не отримували постанову про відмову у видачі свідоцтва (необхідність надання такої постанови була зазначена в ухвалі судді Ткаченко Н.В. від 15.04.2019р. (а.с.№ 62 т. № 1). Під час надання відповідей на запитання головуючого під час судового засідання 12.11.2020р. (а.с. № 216-218 т. № 2), позивачка та представники позивачів посилалися на те, що не було необхідності звертатися до нотаріальної контори за постановою про відмову, через наявність постанови про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва на 9/100 частин після смерті матері, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Разом з тим, в листі ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, може бути підставою для відмови у позові. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] (третя особа - приватний нотаріус ДМНО Євчук Ірина Леонідівна) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.2019р. та визнання права власності на 3/100 частин домоволодіння за кожним в порядку спадкування за законом слід відмовити в повному обсязі. Стосовно заяви представника відповідача від 04.06.2020р. про застосування строку позовної давності (а.с. № 133-136 т. № 2), суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачами було заявлено про визнання недійсним свідоцтва про спадщину від 29.03.2019р., а отже звертаючись до суду 09.04.2019р. з позовом, позивачами не пропущена позовна давність за цими вимогами. Що стосується застосування строків позовної давності до вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, то в постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що оскільки позови про визнання права власності, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Таким чином, підстав для застосування строків позовної давності, про які заявлено представником відповідача не має. З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог позивачам відмовлено, суд вважає за необхідне на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасувати в повному обсязі заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.05.2019р. справі № 201/4146/19 (провадження № 2/201/2155/2019), з урахуванням часткової зміни заходів забезпечення позову постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.09.2019р., а саме у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а саме 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] , а також у вигляді заборони [PERSON] укладати будь-які види угод щодо 9/100 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] , виданого 29.03.2019р. приватним нотаріусом ДМНО Євчук І.Л. про право власності на 18/100 частин домоволодіння. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі, понесені позивачами, покладаються на позивачів. Представником відповідача - адвокатом Кущем Д.С. доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів у справі не надано і до закінчення судових дебатів у справі сторона не зробила про це відповідної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed