Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.2-5), в якому прохає в рахунок погашення заборгованості перед позивачем за договором про відкриття кредитної лінії №МБИ159-08-3 від 11.03.2008 року в сумі 1877557,09 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок з господарськими будівлями загальною площею 188,8 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0670 га, розташовані по вул.Коваленко, 36 у м.Комсомольську Полтавської області шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності. Одночасно, позивач прохає виселити з будинку №36 по вул.Короленко у м.Комсомольську [PERSON], [PERSON] та осіб, які проживають або зареєстровані за вказаною адресою та стягнути понесені судові витрати. Заявлені вимоги вмотивовані тим, що 11.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, і [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії №МБИ159-08-3, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 200000 грн. зі строком повернення до 09.03.2018 року. З метою забезпечення виконання зобовязань між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки, за якими остання поручилась перед банком за виконання боржником умов договору. Також, між позивачем та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким останні передали в іпотеку (як забезпечення повернення кредитних ресурсів) будинок з господарськими будівлями №36 по вул. Короленко у м.Комсомольську. Вартість предмета іпотеки була обумовлена сторонами в розмірі 387840 грн. У звязку із невиконанням боржником взятих на себе зобовязань станом на 13.07.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 1877557,09 грн., в рахунок погашення якої, позивач прохає суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком та виселити відповідачів з вказаного будинку. У липні 2016 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON], в якому прохає визнати недійсним іпотечний договір №МБИ159-08-3/3 від 11.03.2008 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1386, сторонами якого є ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON], [PERSON] (т.2 а.с.17-25). Вимоги за зустрічним позовом вмотивовані тим, що зміст укладеного іпотечного договору суперечить вимогам ст.ст.5,18 Закону України «Про іпотеку», Земельному Кодексу України та не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, тому, в порядку ч.1 ст.215 ЦК України позивач за зустрічним позовом прохає визнати договір іпотеки недійсним. Вказаний зустрічний позов за ухвалою суду від 07.10.2016 року прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т.2 а.с.43). Ухвалою суду від 29.11.2016 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.83). Представник позивача в судовому засіданні наполягала на заявлених банком позовних вимогах, посилаючись на викладені у позові обставини. У задоволенні зустрічного позову та застосуванні строку позовної давності прохала відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в суді не заперечуючи факту укладення кредитного договору, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову, послалась на пропуск позивачем строків позовної давності та непогодження сторонами договору такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності. Додатково зазначила, що попереднім рішенням суду з відповідачів вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 323323,23 грн., тому вважає включення позивачем за предявленим позовом до розміру боргу, вже стягнутих сум, безпідставним. Вимоги за зустрічним позовом адвокатом [PERSON] підтримані повністю. Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення вимог банка заперечували, зустрічний позов [PERSON] підтримали. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, приватний нотаріус [PERSON] (третя особа) в судове засідання не зявився, звернувшись на адресу суду із відповідним клопотанням про слухання справи за його відсутності. Вирішення спору третьою особою залишено на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено наступне. 11.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії №МБИ159-08-3, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності в розмірі 200000 грн. на споживчі цілі, з оплатою по процентній ставці 18% річних. Для обліку виданих у рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитних ресурсів банком відкрито позичковий рахунок №2203.4.09.20690.05 (пункт 2.2 договору). Згідно з п.3.2 укладеного договору, позичальник зобовязався повністю повернути отримані кредитні ресурси в строк до 09.03.2018 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобовязався починаючи з 2-го місяця користування кредитними ресурсами здійснювати зменшення встановленого ліміту відповідно до додатку №1, що являє собою графік платежів та є невідємною частиною договору. Нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами обумовлені сторонами у розділі 4 договору. Так, згідно із п.4.1 позичальник зобовязався сплачувати банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту по процентній ставці 18% річних. Нарахування процентів проводиться по методу «факт»/365 за кожний день користування кредитними ресурсами (п.4.2 договору). Відповідно до п 4.3 договору, сторони дійшли згоди щодо сплати позичальником щомісяця у складі щомісячного платежу процентів у строк з 1 по 15 число кожного місяця у розмірах, зазначених графіком зниження розміру заборгованості. Згідно із п.3.4 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів, неустойки, зокрема, в разі порушення позичальником будь-яких умов договору, в тому числі щодо несвоєчасного або не в повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості згідно з п.п.3.2,4.3,4.4. За додатковою угодою до договору №1, датованою 26.08.2008 року, сторони домовились про внесення змін до п.2.1, п.4.1 кредитного договору щодо розміру процентної ставки, яка склала 20,5% річних (т.1а.с.12 зворотній бік). Виходячи із змісту додаткової угоди №2 від 11.07.2011 року, сторони обумовили виключення з кредитного договору п.4.7 та внесення змін до 4.1 договору, яким визначили сплату процентів за користування кредитними ресурсами по процентів ставці 18% річних, а у випадку порушення строків погашення, зазначених у графіку встановили відсоткову ставку на рівні 36% річних від суми невиконаного вчасно зобовязання за кредитом (т.1 а.с.13). З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 11.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №МБИ159-08-3/3 (т.1а.с.14-16), за яким у заставу було передано будинок з господарськими будівлями №36 по вул.Короленко у м.Комсомольську, загальною площею 188,8 кв.м. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки встановлена у сумі 387840,00 грн. (пункт 3 іпотечного договору). Відповідно до п.8.1.12 іпотечного договору, іпотекодавці взяли на себе зобовязання впродовж трьох місяців з моменту підписання договору, надати оформлені документи на приватизацію земельної ділянки по предмету іпотеки іпотекодержателю. Після отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку, яка є предметом іпотеки як майнові права на земельну ділянку, позичальник зобовязався укласти з іпотекодержателем додаткову угоду та зареєструвати обтяження прав власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку. Додатковою угодою №1 від 26.08.2008 року, укладеною між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], [PERSON], було внесено зміни до пункту 2 іпотечного договору №МБИ159-08-3/3 від 11.03.2008 року, згідно з яким, майно передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором на суму 200000 грн., строком до 09.03.2018 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами в розмірі 20,5% річних, пені в розмірі 1% від простроченої суми, неустойки та інших витрат (т.1 а.с.16). Виходячи із змісту наданого розрахунку (т.1 а.с.5-8), у звязку із невиконанням позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором №МБИ159-08-3 від 11.03.2008 року, станом на 13.07.2015 року утворилась заборгованість, яка складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом 116113,91 грн., строкової заборгованості по кредиту 54912,71 грн., простроченої заборгованості за відсотками 297309,76 грн., строкової заборгованості по відсоткам 6076,62 грн., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам 1403144,09 грн. Розглянувши справу в межах заявлених вимог та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України, Законом України «Про іпотеку», також судом взято до уваги розяснення, що містяться у Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року та правові позиції висловлені Верховним Судом України. Так, виходячи із змісту ст.1050 та 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. В разі порушення боржником взятого на себе зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту, позикодацець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватись належними чином, належними сторонами, відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства України. Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За нормами ст.ст.553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до ухваленого Комсомольським міським судом Полтавської області заочного рішення від 06.05.2010 року (т.1 а.с.21), з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №МБИ159-08-3 в розмірі 323323,23 грн. Вказане судове рішення було звернуто до примусового виконання, за виконавчим листом №2-1013 виданим 15.02.2011 року. Згідно із наданою відділом державної виконавчої служби м.Комсомольська довідкою (т.1 а.с.105), в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1013 станом на 17.06.2015 року з доходів боржників стягнуто боргу загальною сумою 3240,17 грн., в тому числі з [PERSON] 507,94 грн., з [PERSON] 2732,23 грн. Суд зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК, тому нарахування позивачем процентів після винесення попереднього рішення суду від 06.05.2010 року, яке залишається невиконаним, та пені за останній рік перед зверненням до суду, суд вважає обґрунтованим. Згідно з розясненнями, що містяться у Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ст.ст.572,575 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановленого законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ч.1,ч.2 ст.589 ЦК України). Зазначена правова норма узгоджується із нормами ст.33 Закону України «Про іпотеку», якими визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог заставодержателя. Відповідно до ч.3 ст.36 зазначеного Закону, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом ч.1 ст.37 згаданого Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття ст.392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Здійснивши системний аналіз статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України, суд доходить висновку, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, висловивши їх у правових позиціях у справах №6-1851цс15, №6-1219цс16. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на зазначене майно в судовому порядку задоволенню не підлягає, а приймаючи до уваги, що суд не може вийти за межі заявлених вимог позов ПАТ «Фінанси та Кредит» має бути залишеним без задоволення. Вимога ПАТ «Фінанси та Кредит» про виселення відповідачів є похідною від визнання права власності на предмет іпотеки, тому теж задоволенню не підлягає. Вирішуючи предявлений [PERSON] зустрічний позов про визнання іпотечного договору недійсним, суд виходить з наступного. Виходячи із змісту зустрічного позову та наданих [PERSON] та її представником пояснень, остання, в порядку ч.1 ст.215 ЦК України, прохає визнати іпотечний договір недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам ст.ст.5,18 Закону України «Про іпотеку», Земельному Кодексу України та не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягаючи на задоволенні зустрічного позову, [PERSON] та її представником не надано суду належних та допустимих доказів та підтвердження наявності підстав, з якими Закон повязує визнання правочинів недійсними. Всі їх доводи, в тому числі щодо недодержання при укладенні іпотечного договору вимог, які є необхідними для чинності правочину, ґрунтуються виключно на вільному та хибному тлумаченні діючих норм цивільного законодавства та на спотворенні фактичних обставин, тому визнаються судом неспроможними та не приймаються до уваги. З огляду на викладене, суд вважає зустрічний позов таким, що не підлягає до задоволення. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed