Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа. Позивачем подано позов про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що на початку серпня 2015 року він, маючи намір придбати 15 000 дол. США передав 350000грн. для покупки валюти відповідачу - [PERSON] для передачі [PERSON], який надає послуги фінансового характеру з обміну валюти в смт. Михайлівка. Гроші у вигляді дол.. США йому відповідач та [PERSON] не віддали. Натомість, шляхом вимагання, відповідач [PERSON] отримав від нього розписку про отримання в борг 375 000 грн, мотивуючи тим, що гроші які були передані ним [PERSON], насправді не належать йому, а належать його рідному брату. Таким чином, позивач надав розписку відповідачу за не отримані гроші в кількості 15000 дол. США та умовно зобов'язався повернути їх до 15.12.2016 року. Вважає, що відповідно до положень ст.. 230 ЦК України відповідач ввів в оману позивача та на підставі ст. 215 ЦК України даний договір позики, укладений 15 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним правочином. Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 30 жовтня 2018 року о 10 год. 30 хв. В судове засідання позивач не з'явився, причину неявки суду не повідомив, від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю адвоката в іншому судовому засіданні. Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 30.10.2018 року в задоволенні клопотання відмовлено з наведених в ухвалі підстав. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомили. Відповідачем надано відзив у визначений судом строк. Згідно відзиву викладені в позові обставини не існували та позов не підлягає задоволенню, а сам позов подано з метою затягування часу при розгляді цивільної справи № 321/1260/17 про стягнення з позивача матеріальної шкоди за невиконання умов договору, просив відмовити в задоволенні позову. Також представником відповідача заявлено про стягнення з позивача судові витрати, понесені ним судові витрати в розмірі 22400 грн. Згідно ухвали Михайлівського районного суду Запорізької області від 28.09.2018 року позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив п'ять днів. Відповіді до суду не надано. Згідно фіскального чеку про поштове відправлення, відзив направлений позивачу 08.10.2018 року. Відповіді на відзив позивачем або його представником завчасно не надано. Клопотання про надання додаткового часу для подання відповіді не заявлено. Клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не подано. За таких обставин суд, вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у відповідності до положень ст. 289 ЦПК України згідно наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини. Відповідно до наданих доказів, судом встановлено, що позивачем відповідачу надано розписку від 15.04.2016 року про те, що [PERSON], [INFO] взяв у борг у [PERSON] гроші в сумі 15 тисяч еквівалент 375 000 гривень для особистих потреб. Зобов'язується повернути цю суму до 15.12.2016 року. Спір за даними правовідносинами розглядається відповідно до Глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Згідно ізстаттею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. У пункті 20 постанови ПленумуВерхового СудуУкраїни від 06 листопада 2009 року №9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення . Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Зазначення позивачем - [PERSON] про вимагання з боку відповідача написання ним розписки фактично спростовує введення в оману, оскільки, відповідно до фактів, викладених в позові, позивач розумів, що відбувається та написав розписку під тиском, як він зазначив, нібито без передавання грошових коштів фактично на момент написання розписки. Посилання [PERSON] в позовній заяві на те, що розписка була написана ним під примусом та в результаті обману не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки позовні вимоги не містять ознак примусу та обману та в чому вони виразилися. Натомість матеріали справи свідчать про те, що розписка від 15.04.2016 року містить всі необхідні дані для встановлення факту добровільності її складання та є предметом розгляду цивільної страви за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди за невиконання умов договору позики.(а.с.9-10) Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом вимагання або обману, як про це наголошує позивач, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і мало бути доведено [PERSON] Разом із тим, з позовних вимог незрозуміло в чому виражався обман з боку відповідача. Посилання на те, що позивачем було надано кошти для обміну не підтверджено жодним доказом, натомість встановлює факт порушення правил здійснення обміну валютних цінностей відповідно до Постанови Правління НБУ № 502 від 12.12.2002 року «Про затвердження Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України та змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України». Наявність розписки, складеної [PERSON] на ім'я [PERSON] про взяття грошей у сумі 350000 грн. не є належним доказом по даній цивільній справі, а є підтвердженням факту укладення іншого правочину за яким виникають інші зобов'язання та право вимоги їх виконання. (а.с.8). Отже, враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що жодного доказу, який би підтвердив обставини щодо вчинення позивачем правочину під впливом обману, який знаходиться в матеріалах справи або відповідно до п.5 ч.3 ст. 175 ЦПК України був би зазначений в позові, не має. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а відтак позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень п.2 ч.1ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Щодо стягнення судових витрат, пов'язаних із залученням до участі у справі в якості представника відповідача адвоката [PERSON] в розмірі 22400 грн., суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів(договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До відзиву, на підтвердження суми судових витрат подано докази, а саме: розрахунок обсягу та вартості виконаних робіт від 08.10.2018 року; акт виконаних робіт від 08.10.2018 року; квитанція на суму 224000 грн. від 08.10.2018 року; ордер про надання правової допомоги [PERSON] від 08.10.2018 року. Заяви про надання інших доказів суду не заявлено, от же суд розглядає питання на підставі наданих доказів. Відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат надає незалежну професійну допомогу на договірних умовах з клієнтом. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.. 1 п.4 Закону). Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до нього застосовуються загальні вимоги договірного права (с. 27 Закону). Зміст договору визначається сторонами, але він обов'язково повинен містити: повну інформацію про сторони; предмет договору; права та обов'язки сторін; вид (чи види) адвокатських послуг, їх обсяг та вартість; умови та порядок визначення вартості послуг; строки і форма оплати послуг; додаткові витрати; попередня оплата та її розмір; дата укладення договору і строк його дії; підписи сторін та інші умови за домовленість сторін. Відповідно до ст..30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Копії договору про надання правової допомоги суду не надано, тому суд позбавлений можливості провести перевірку наданих адвокатських послуг, їх обсяг та вартість відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги, як зазначено в ордері, від 01.09.2018 року. Також суду не надано доказів належного внесення сплачених коштів в розмірі 22400 гривень відповідно до ч.5 ст. 9 ЗУ «Про фінансовий облік та фінансову звітність», де зазначено, що господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Отже, заявлена до стягнення сума вартості послуг в розмірі 22400 гривень не знайшла свого підтвердження та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed