Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

В серпні 2015 року до Димитровського міського суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр держпраці» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 05.04.2001 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді начальника господарського відділу. Наказом №248к від 03.12.2014 року вона була звільнена з 31.12.2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від переїзду до іншої місцевості разом з підприємством. На час звернення до суду відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі. Відповідно розрахункового листа розмір заборгованості становить 20066,34 грн. Строк затримки виплат становить 6 місяців: з січня 2015 року по червень 2015 року включно. Згідно з порядком розрахунку, встановленого Постановою №100 Кабінету Міністрів України, середня заробітна плата становить 7180,14, тому середній заробіток за цей період складає 43080,84 грн. (7180,14 Х 6) Виходячи з вищенаведеного, загальна сума боргу відповідача становить 43080,84 + 20066,34 = 63147,18 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 вересня 2015 року позов [PERSON] до Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр держпраці» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні - задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр держпраці України» на користь [PERSON], [INFO], заборгованість по заробітної плати в сумі 11303,50 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 01.01.2015 року по 07.09.2015 року в сумі 45127,50 грн., а всього 56431,00 грн., та на користь держави судовий збір у сумі 564,31 грн. Із вказаним рішенням не погодився відповідач - Державне підприємство «Донецький експертно-технічний центр держпраці» та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 07 вересня 2015 року в частині стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 45127,50 грн. Доводами апеляційної скарги наведено, що судове рішення в частині стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні є незаконним та не обґрунтованим. Позивач в день звільнення при отриманні трудової книги не заявляв вимог про розрахунок. На підприємстві існує графік погашення заборгованості по зарплаті. За цим графіком підприємство виплачує таку заборгованість, у тому числі і позивачу. Апелянт наполягає на тому, що позивач в день звільнення не заявляв вимог про розрахунок з ним. На теперішній час у відповідача перед позивачем заборгованість по зарплаті відсутня. Крім того, суду не надано доказів щодо заподіяння позивачеві моральної шкоди, у розумінні ст. 57 ЦПК України. В судове засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надав заяву про розгляд справи за її відсутністю, відповідач просив зупинити провадження по справі. Клопотання було розглянуто та відмовлено у його задоволенні за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд перевіряє законність рішення в цій частині. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що позивачка з 05.04.2001 року по 31.12.2014 року працювала на різних посадах у відповідача, з 01.05.2009 року - начальником господарського відділу (а.с. 7-9). Відповідно приказу №248-к від 31.12.2014 року позивачка була звільнена з роботи по ст. 36 п. 6 КЗпП України в зв'язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством (а.с. 15). З розрахункового листа за грудень 2014 року вбачається, що позивачці нарахована до виплати заробітна плата в сумі 20066,34 грн. Але ці гроші на час постановлення рішення суду позивачці не виплачено (а.с. 10). Згідно з довідкою від 28.08.2015 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 27.08.2015 року становить 11303,50 грн. (а.с. 28). Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 28 серпня 2015 року середньоденна заробітна плата складає 180,51 грн. (а.с. 26). Задовольняючи частково позов, суд виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітної платі та в зв'язку з невиплатою на час звільнення належних сум - середнього заробітку. Проте, з таким висновком суду першої інстанції в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні погодитися не можна. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законом України: «Про оплату праці» тощо. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на цю норму закону апеляційний суд вважає, що, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачці на час ухвалення рішення не виплачена нарахована до виплати заробітна плата, тому з відповідача потрібно стягнути на користь позивачці середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 1 січня 2015 року по 7 вересня 2015 року. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд враховує вимоги абзацу 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів передбачених чинним законодавством, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Тобто, середньо денний заробіток відповідно до довідки про середню заробітну плату від 28 серпня 2015 року складає 180,51 грн. і сторони цієї суми не оспорюють (а.с. 26), робочі дні за наведений вище період складають 168, тому до стягнення підлягає середній заробіток в сумі 30325,68 грн. (180,51 грн. Х 168 раб. дн.). Суд першої інстанції на вимоги абзацу 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати уваги не звернув, і тому дійшов помилкового висновку щодо суми стягнення. Що стосується доводів апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими. Суд першої інстанції, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця та виплата заборгованості по затвердженому графіку не виключає його відповідальності. Вимогу про відшкодування моральної шкоди позивачка взагалі не заявляла. Інші, приведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують. За таких обставин, враховуючи викладене вище, відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для зміни рішення суду першої інстанції зі скасуванням його в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та постановленням в цій частині нового рішення. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь держави потрібно стягнути судовий збір в сумі 303,26 грн. відповідно до ст. 4 п. 1 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial