Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивувала тим, що 11.02.2013 р. між [PERSON] та відповідачем був укладений Договір позики, відповідно до умов якого останньому були надані у позику 1 910 000 грн. 00 коп., що на момент укладення Договору еквівалентно 239 048,00 доларів США, зі строком повернення позики 01.07.2013 р. Однак відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув, свої зобов'язання за договором не виконав. 30.06.2016 р. між позивачкою та [PERSON] був укладений Договір відступлення права вимоги, згідно умов якого до позивачки [PERSON] перейшло право вимоги за Договором позики укладеним первісним кредитором з відповідачем [PERSON] Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за Договором позики в розмірі 239 048 доларів США, згідно курсу встановленого на дату ухвалення рішення, за період з 29.07.2013 р. по 29.07.2016 р., три проценти річних з 239 048 доларів США, відповідно до курсу НБУ, станом на дату ухвалення рішення, а також судові витрати в розмірі 6 890 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 11 лютого 2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики. Відповідно до вищевказаного договору [PERSON] передав [PERSON] позику в розмірі 1 910 000 грн. 00 коп., що було еквівалентно 239 048 дол. США виходячи з курсу, встановленого на момент підписання договору. Згідно п. 2 договору Позики позичальник зобов'язувався повернути позику у строк до 01.07.2013 р. Відповідно до п. 7 договору Позики даний договір є безпроцентним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із положеннями ст.ст. 526,530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було отримано від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 1 910 000 грн. 00 коп. Факт отримання ним грошових коштів відповідач не заперечує, проте у встановлений строк не повернув їх позичальнику. 30.06.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір відступлення прав вимоги, за яким останній відступив позивачці в повному обсязі права вимоги до [PERSON] за договором позики від 11.02.2013 р. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частинами 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Аналогічний правовий висновок був висловлений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-369цс15. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п'ята статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.ст.10,11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення вищезазначеної позики сплинув 01.07.2016 р. Однак [PERSON] звернулась з даним позовом до суду 29.07.2016 р. (дати поштового відправлення). В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення з даним позовом до суду позивач посилається на те, що в період на час укладання договору про відступлення прав вимоги і до 04.07.2016 р. вона хворіла та перебувала на лікуванні, а в подальшому, з 04.07.2016 р. перебувала у відпустці. Проте, суд не може погодитись із тим, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду є поважними. Навпаки - перебування позивачки у відпустці свідчить про наявність у неї часу та можливості для підготування позовної зави та звернення до суду. Крім того, суд звертає увагу на те, що будь-яких довідок про стан здоров'я позивача у зазначений час чи наказу про відпустку суду надано не було, отже вказані причини не підтверджені належними, допустимими та правдивими доказами. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачкою було пропущено трирічний строк звернення до суду з даним позовом з причин, які не є поважними, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed