Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 року. За час шлюбу, у 2011 році позивачем було придбано автомобіль «Мерседес», д/н [NUMBER], який був оформлений на відповідача. Позивач зазначав, що автомобіль є спільною власністю подружжя та володіння, користування і розпорядження ним має здійснюватись з урахуванням обмежень, передбачених ст. 65 СК України. З лютого 2015 року стосунки між сторонами погіршились та позивач змушений був переїхати проживати окремо, а через деякий час йому стало відомо про відчуження автомобіля відповідачем без його згоди, тоді як така згода є обов'язковою. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Мерседес», 2009 року випуску, д/н [NUMBER]. 13.01.2016 року, відповідно до ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 25.11.2015 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшли матеріали справи за даним позовом та передані згідно із протоколом автоматизованого розподілу на розгляд судді Рибаку М.А. 16.08.2016 року судом було залучено до участі у справі в порядку ст. 35 ЦПК України [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 19.08.2016 року судом було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на легковий автомобіль марки «Мерседес», д/н [NUMBER], який належить [PERSON] 19.12.2016 року позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля MERCEDES-BENZ GL 500, номер кузова [NUMBER], чорного кольору, 2009 року випуску д.н.з. [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 089117 від 24.02.2015 року як такий, що укладений стосовно цінного майна одним з подружжя без згоди іншого подружжя та без відповідних повноважень, а тому суперечить положенням ЦК України та СК України, які регулюють питання розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Також в своїй заяві від 19.12.2016 року позивач притягнув [PERSON] як співвідповідача по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. До початку судового засідання 20.12.2017 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, в якому вона зазначала, що у зв'язку із неможливістю направлення в судове засідання компетентного представника позивача та терміновим викликом її до ГУ Національної поліції в Київській області, а також неможливістю прибуття в судове засідання позивача особисто, який бажає надати пояснення, просила суд не проводити розгляд за відсутності позивача та відкласти судовий розгляд. Суд, заслухавши думки учасників судового розгляду, відмовив у задоволенні клопотання з огляду на наступне. Так, підстави для відкладення розгляду справи передбачені статтею 223 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), за п. 1 ч. 1 якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Така підстава для відкладення розгляду справи, як бажання надавати особисті пояснення або зайнятість представника, не підтверджена доказами, не є підставою для відкладення розгляду справи. Окрім того, суд також виходив із тривалості судового розгляду з серпня 2015 року, поведінки заявника, знаходження справи на стадії закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами, а також присутності в судовому засіданні представника позивача [PERSON], повноваження якого не припинені. Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином. В раніше поданих запереченнях просила суд відмовити у задоволенні позову та зазначала, що сама по собі відсутність згоди позивача на укладення спірного правочину не є підставою для визнання його недійсним. А також зазначала, що мала достатньо коштів для забезпечення себе, а також можливості купити спірний автомобіль. В судовому засіданні представник відповідача-2 позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що відчуження спірного автомобіля відбувалось за згодою позивача. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача близько 25 років та зазначала, що все спільне майно, в тому числі і автомобіль, було куплено за кошти позивача. Про продаж автомобіля їй відомо наступне: у свідка є ключ від комірки, де зберігаються колеса для машин. Кожного разу або позивач, або відповідач телефонували їй, коли необхідна була заміна коліс. Зазначала, що відповідач зателефонувала їй та попросила віддати колеса чоловікам, які приїдуть за ними. Після чого, приїхали два чоловіки та забрали колеса для автомобіля. Це було необхідно, які пізніше свідок дізналась, для продажу автомобіля Мерседес. Зазначала, що зазвичай автомобілем користувався позивач [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що приймав участь у купівлі спірного автомобіля та зазначав, що під час передачі зимової гуми для автомобіля був присутній і позивач, якому було відомо про продаж автомобіля. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що йому відомі обставини угоди купівлі-продажу автомобіля та в його присутності [PERSON] дзвонила своєму чоловіку та повідомляла про необхідність передання комплекту гуми у зв'язку із продажем автомобіля. Так, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ GL 500, номер кузова [NUMBER], чорного кольору, 2009 року випуску д.н.з. [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 24.02.2015 року серії ААЕ № 089117 (Т.1, а.с. 93-101). Із матеріалів справи вбачається, що з 07.07.2007 року по 07.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (Т.1, а.с. 6, 162). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору дарування недійсним позивач зазначав те, що відповідач уклав договорі стосовно цінного майна без згоди іншого подружжя та без відповідних повноважень, що суперечить положенням ЦК України та СК України, які регулюють питання розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно із Правовим висновком Верховного Суду України у справі у справі № 6-1587цс16: «Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-533цс16: «За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». Аналогічний по суті Правовий висновок міститься і в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1587цс16. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-7цс15: «Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна». Так, в процесі розгляду справи, позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі діяли недобросовісно, зокрема, що [PERSON] знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримала згоди на це [PERSON] Не повідомили про такі відомості і свідки, допитані в судовому засіданні. Окрім того, позивач не ставить перед судом питання про присудження на його користь відповідної компенсації вартості відчуженого майна. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19.08.2016 року підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed