Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до ТОВ «НЕО Солар» про захист прав споживачів звернувся [PERSON] , у якому просить суд визнати недійсним п. 6.3. договору №10001199786, який укладений 13 листопада 2019 року в електронній формі між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС». В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду письмове клопотання у якому просив провести розгляд справи у його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, однак, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору через канцелярію суду подала письмові пояснення щодо позовної заяви, в яких вказала, що повністю заперечує проти заявлених [PERSON] позовних вимог через їх безпідставність та необґрунтованість. ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» підтвердила факт укладення кредитного договору та повідомила, що позичальнику була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена вимогами Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На думку ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС», текст підписаного сторонам кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів. Щодо змісту оспорюваного пункту 6.3. кредитного договору, третя особа вказала, що при належному виконанні договірних зобов`язань, тобто у строк 30 днів, збільшення процентної ставки не застосовується, при цьому грошова сума нарахованих процентів залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 13 листопада 2019 року [PERSON] уклав договір №10001199786 в електронній формі з ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС», відповідно до умов якого Товариство брало на себе обов`язок надати [PERSON] кредит на суму 15 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності в межах встановленого кредитного ліміту, а [PERSON] був зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах, встановлених цим Договором. Кредит надавався строком до 13 грудня 2019 року, тобто на 30 днів. Відповідно до п. 3.1. договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: 1.00 процентів на залишок суми кредиту за кожний день користування кредитними коштами (далі - процентна ставка), починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.2. цього Договору. Річна процентна ставка становить 365 %. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що у випадку зарахування повної суми коштів на погашення кредиту та сплати процентів Позичальником на рахунок Кредитора протягом п`яти робочих днів після закінчення строку Договору, визначеного пунктом 1.2. цього Договору (30 днів), проценти за користування кредитом в цей період не нараховуються. В іншому випадку, процентна ставка для Позичальника змінюється в порядку і на умовах, визначених в п. 6.3. цього Договору. Положення пункту 6.3. Договору встановлюють, що у разі порушення Позичальником зобов`язання щодо строку погашення суми кредиту та/або процентів за цим Договором, то розмір процентної ставки для такого Позичальника збільшуватиметься на 1 (один) процент від процентної ставки, визначеної в п.3.1.1. цього Договору (1 % на залишок суми кредиту) та нараховуватиметься щоденно на залишок фактичної заборгованості по кредиту, починаючи з першого дня порушення Позичальником умов Договору до моменту повного погашення простроченої заборгованості за кредитом. Подальше повернення кредиту та сплата процентів відбуватиметься відповідно до графіку Розрахунків. 18.05.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «НЕО СОЛАР» було укладено договір цесії від №18/05/2020, за яким ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» відступило ТОВ «НЕО СОЛАР» право грошової вимоги щодо кредитного договору №10001199786 від 13.11.2019 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС». Відповідне повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором позивачу надійшло в його особистий кабінет Позичальника на сайті ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС». В повідомленні також зазначалось, що загальна заборгованість [PERSON] за Договором станом на 18.05.2020 року становить - 39 150 гривень, з яких сума кредиту: 15 000 гривень, проценти за користування кредитом та за порушення зобов`язань, передбачених п. 6.3. Договору - 24 150 гривень. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України) Так, правилами кредитування договору позики передбачено, що у разі порушення Позичальником зобов`язання щодо строку погашення суми кредиту та/або процентів за цим Договором, то розмір процентної ставки для такого Позичальника збільшуватиметься на 1 (один) процент від процентної ставки, визначеної в п.3.1.1. цього Договору (1 % на залишок суми кредиту) та нараховуватиметься щоденно на залишок фактичної заборгованості по кредиту, починаючи з першого дня порушення Позичальником умов Договору до моменту повного погашення простроченої заборгованості за кредитом. Тобто 730% річних. Судом встановлено, що відповідно до повідомлення про відступлення права грошової вимоги, загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 18.05.2020 року становила 39 150 гривень, з яких сума кредиту: 15 000 гривень, проценти за користування кредитом та за порушення зобов`язань, передбачених п.6.3. Договору - 24 150 гривень. Незалежно від того, що спірні умови договору відбулися за погодженням позивача, суд вважає, що встановлення фінансовою установою для позичальника непропорційно високої пені є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу послуг і може бути визнане незаконним. Подібне положення договору є несправедливим і суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальникові, як споживачу послуг, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання/неналежного виконання ним зобов`язань за договором позики. Згідно ст. ст.11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Суд звертає увагу на ту обставину, що незалежно від виконання фінансовою установою вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, остання відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Вимога про нарахування та сплату пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 6.3. кредитного договору підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved