Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

В серпні 2012 року ПАТ «КБ «Експобанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №1/АК-2007 від 04.09.2007 року. Ухвалою суду від 12.05.2014 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду у зв'язку із повторною неявкою позивача у судове засідання без поважних причин. Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, від 29.11.2012 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано у одне провадження первісний позов із зустрічною позовною заявою [PERSON] до ПАТ «КБ «Експобанк» про визнання недійсним вказаного договору кредиту. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] посилався на те, що 04.09.2007 року у приміщенні ТОВ «КБ «Експобанк» він передав працівнику банку свій паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру. Через деякий час до [PERSON] вийшов працівник банку з договором кредиту №1/АК-2007 від 04.09.2007 року та з договором застави від 04.09.2007 року та вказав [PERSON] де потрібно в них розписатись, після чого працівник банку сказав [PERSON], що йому зателефонують та повідомлять коли можна буде отримати грошові кошти. Однак, кредитних грошових коштів [PERSON] не отримував, заяв на видачу готівки №06 від 04.09.2007 року, №11 від 04.09.2007 року не підписував, також нікого не уповноважував діяти від його імені для отримання грошових коштів та підписання будь-яких договорів. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 14.01.2014 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с.153-154). На вирішення експерту поставлено наступне питання: Чи виконані підписи у заяві на видачу готівки №06 від 04.09.2007 року та заяві на переказ готівки №11 від 04.09.2007 року від імені [PERSON] ([INFO]) самим [PERSON] чи іншою особою? В березні 2014 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов висновок судової почеркознавчої експертизи, складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, у зв'язку з чим провадження у справі було відновлено та призначено розгляд справи у судовому засіданні (а.с.166-170). Представник ПАТ «КБ «Експобанк» у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був двічі повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 176, 181), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду станом на 11 год. 00 хв. 12.05.2014 року не надходило. [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги зустрічного позову просив задовольнити, а первісний позов просив залишити без розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується зустрічний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між ТОВ «КБ «Експобанк» та [PERSON] 04.09.2007 року укладено договір кредиту №1/АК-2007, згідно умов якого позивач зобов»язувався надати [PERSON] кредит у сумі 34 340,00 дол. США на придбання транспортного засобу, а [PERSON] у свою чергу зобов'язувався погасити кредит до 04.09.2014 року, сплатити за його користування проценти у розмірі 12,00% річних (а.с.32-35). Крім того, між сторонами було укладено договір застави від 04.09.2007 року, відповідно до якого для забезпечення своїх зобов'язань за договором кредиту [PERSON] передав ТОВ «КБ «Експобанк» в заставу автомобіль «Мітсубіші Лансер 1.6» д.н.з. [NUMBER] (а.с.41-44). ПАТ «КБ «Експобанк» є правонаступником всіх прав та обов»язків ВАТ «КБ «Експобанк», яке у свою чергу є правонаступником всіх прав та обов»язків ТОВ «КБ «Експобанк», що вбачається зі статуту ПАТ «КБ «Експобанк» у новій редакції, яку затверджено загальними зборами ВАТ «КБ «Експобанк», протокол від 30.10.2009 року №4/2009 (а.с. 57-58). На підтвердження факту отримання грошових коштів [PERSON] ПАТ «КБ «Експобанк» надало суду заяву на видачу готівки №06 від 04.09.2007 року та заяву на переках готівки №11 від 04.09.2007 року, на яких міститься підпис нібито відповідача [PERSON] (а.с.38, 93). В матеріалах справи міститься оригінал згаданої заяви №06 від 04.09.2007 року на видачу готівки в сумі 34 340,00 дол. США, яка підписана від імені [PERSON] та оригінал заяви на переказ готівки №11 від 04.09.2007 року, яка підписана від імені [PERSON] (а.с.106-107). Як вбачається з висновку експертів №1354/1355/14-32 за результатами судово-почеркознавчої експертизи від 20.03.2014 року, який складено Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підписи від імені [PERSON] у заяві на переказ готівки №11 від 04.09.2007 року у графі «Підпис платника» та у заяві на видачу готівки №06 від 04.09.2007 року у графі «Підпис отримувача», виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів; підписи від імені [PERSON] у вказаних заявах виконані не [PERSON] ([INFO]), а іншою особою з наслідуванням його підпису (а.с.166-169). Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 66 ЦПК України визначено, що висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Згідно ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на наведені приписи чинного процесуального законодавства суд бере до уваги та приймає висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1354/1355/14-32 від 20.03.2014 року як належний та допустимий доказ того, що [PERSON] зазначені кредитні грошові кошти у банку не отримував та не переказував їх ТОВ «Автобізнес Україна» з метою оплати автомобіля. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору кредиту недійсним, оскільки [PERSON] доведено суду належними та допустимими доказами факт надання згаданих кредитних грошових коштів не [PERSON], а іншій неустановленій особі, тому суд приходить до висновку про те, що службові особи ПАТ «КБ «Експобанк» укладаючи з [PERSON] договір кредиту №1/АК-2007 від 04.09.2007 року не мали на меті та не бажали реального настання правових наслідків, що обумовлені цим договором кредиту, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи викладене,

Outcome: approved