Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні будинком. Позовні вимоги мотивовані тим, що малолітній [PERSON] та його батьки проживають у садовому будинку площею 235,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджував довідками виданими керівником садового товариства «Енергетик». Право проживання позивача у зазначеному будинку виникло внаслідок прийняття його у спадок [PERSON] членом сім`ї якого є позивач. В подальшому, згаданий у позовній заяві садовий будинок було набуто у власність [PERSON] під час проведення електронних торгів із реалізації арештованого майна. Після набуття у власність будинку [PERSON] розпочав чинити перешкоди у користуванні будинком [PERSON] . В обґрунтування вимог заяви зазначив, що 27.05.2020 [PERSON] намагався силою увірватися до будинку де позивач проживає разом зі батьками, після чого було викликано бригаду швидкого реагування охоронної компанії ТОВ «Охорона-Київ». Після даних подій [PERSON] звернувся до ТОВ «Охорона-Київ» та повідомив, що отримувачем їхніх послуг тепер є він. Вважав, що [PERSON] почав вчиняти дії, які спрямовані на створення психологічного тиску на малолітнього [PERSON] . [PERSON] здійснює заходи щодо знеструмлення помешкання позивача, що може призвести до псування побутових приладів та нестерпних умов для проживання позивача. Просив зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди малолітньому [PERSON] у здійсненні ним права користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 11 листопада 2020 року представником відповідача було подано відзив на позов, який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви адвоката Мороза В.П. як представника [PERSON] , який діє у інтересах малолітнього [PERSON] , про забезпечення позову шляхом заборони укладення правочинів та заборони на вчинення дій щодо розпорядження та користування нерухомим майном. Ухвалою від 03 березня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 16 червня 2021 року о 15 год. 00 хв. У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримав викладені у позовній заяві доводи, просив позов задовольнити з підстав у ньому викладених. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на відсутність жодних доказів, які б підтверджували виникнення у малолітнього [PERSON] права власності чи іншого речового права, зокрема сервітуту на садовий будинок [ADDRESS] . Вказував, що позивач не є членом сім`ї власника будинку, а відтак не набув жодних речових прав на користування будинком, в тому числі і на захист прав, зокрема на чуже майно. Також, відповідачем було зазначено, що правомочність користування належним власнику майном на власний розсуд, не може розглядатися як порушення прав Позивача, який жодних прав на це майно не набув, а відтак вимоги останнього є безпідставними. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено способи порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 07.05.2020 року були проведені електронні торги з реалізації вказаного садового будинку [ADDRESS] , переможцем яких став [PERSON] , який запропонував найвищу ціну за лот №415921 - 921 480 грн, та якому 27.05.2020 року видано свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні та зареєстровано право власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку. Цього ж дня [PERSON] , як власник, намагався вселитись до вищевказаного будинку. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:618:0006, є [PERSON] . Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено нормами статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. З аналізу положень статей 391, 396 ЦК України випливає, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором; діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 608/1540/18; від 25 вересня 2019 року по справі № 25 вересня 2019 року; від 24 квітня 2019 року по справі № 724/240/17-ц; від 17 квітня 2019 року по справі № 758/13090/13-ц. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як визначено статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували виникнення у нього права власності чи іншого речового права, зокрема сервітуту на садовий будинок [ADDRESS] . Суд критично оцінює заяву про прийняття спадщини, як доказ виникнення права власності на будинок за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування, адже саме по собі існування такої заяви без доказів дотримання встановленого законодавством порядку прийняття спадщини не може свідчити про набуття права власності на нерухоме майно. Разом з тим, суд критично оцінює надані позивачем на підтвердження своїх вимог щодо місця фактичного проживання позивача довідки видані садовим товариством «Енергетик». Так, довідка від 10 листопада 2018 року, якою фіксується факт проживання фізичних осіб, в тому числі позивача у садовому будинку [ADDRESS] складена лише однією особою - головою СТ «Енергетик» доказів наявності в якого повноважень на видачу таких довідок матеріали справи не містять. В свою чергу, довідка від 19 травня 2020 року підписана головою СТ «Енергетик» ідентифікувати якого неможливо. Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 653/1096/16-ц). Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено основоположний принцип цивільних правовідносин, а саме принцип презумпції правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічний висновок викладено Великою палатою Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року справа №203/2612/13-ц; від 21 березня 2018 року справа №760/14438/15-ц; від 23 квітня 2018 року справа № 916/5073/15; від 07 листопада 2018 року справа № 520/6819/14-ц; та Касаційним цивільним судом Верховного Суду постановах від 13 грудня 2018 року справа №592/8761/15-ц; від 12 грудня 2018 року справа № 755/456/13-ц; від 29 листопада 018 року справа № 654/2662/17; від 21 листопада 2018 року справа № 522/20404/14-ц; від 14 листопада 2018 року справа № 203/4566/15-ц; від 08 листопада 2018 року № 201/13011/15-ц. Таким чином, зважаючи на принцип презумпції правочину, існування судових процесів у яких оспорюється правочин за наслідками якого [PERSON] набув у власність садовий будинок [ADDRESS] , не позбавляє останнього жодних правомочностей власності на такий будинок, в тому числі користування. Також суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частина перша статті 156 Житлового кодексу Української РСР встановлює, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вбачається за результатами аналізу норм статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 156 Житлового кодексу Української РСР, набуття права користування житлом дитиною можливо за наявності у сукупності двох умов: приміщення віднесено до житлового; особа є дитиною (членом сім`ї) власника житлового приміщення. Відповідно до статті 380 Цивільного кодексу України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Пунктом 3.11 Державних будівельних норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» визначено, що будинок садовий це будівля для літнього (сезонного) використання, яка в частині нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків. Таким чином, враховуючи, що житловим будинком є будинок, зокрема, призначений для постійного проживання, садовий будинок не відповідає ознакам житлового будинку в розумінні законодавства України. Садовий будинок площею 235,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] не є об`єктом житлової нерухомості, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Інформаційна довідка № 227456911 від 09.10.2020). Згідно з абзацом першим частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Відтак, позивач не набував жодних сервітутних прав щодо користування садовим будинком, адже такий не є житловим. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено частиною першою та другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Отже, використання належного [PERSON] садового будинку на власний розсуд, не може розглядатися як порушення прав Позивача, який не підтвердив наявність речових прав на згаданий будинок, а відтак позовні вимоги останнього є безпідставними та відповідно не підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed