Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що на підставі відповідного правовстановлюючого документу, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, що становить відповідно по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника. Однак, 14 березня 2008 року чоловік позивача по справі [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина у вигляді відповідної ідеальної частки наведеного обєкту нерухомого майна, яку фактично прийняла [PERSON] Позивач пояснювала, що реалізуючи свої цивільні права та законні інтереси, з метою належного оформлення спадкових прав, вона зверталась до компетентної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було вмотивовано в письмовій формі розяснено, що в наданому до нотаріальної контори правовстановлюючому документі на спадкове майно не визначенні частки, що належать співвласникам. У звязку з викладеним, заявникові було рекомендовано звернутись в суд для вирішення виниклого питання. Разом тим, як свідчила [PERSON], відповідач по справі її донька [PERSON] також є спадкоємицею першої черги померлого [PERSON], але із відповідною заявою до нотаріальної контори не зверталась та спадщину не прийняла. У звязку з викладеним, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] в порядку спадкування за законом. У відкритому судовому засіданні повноважний представник [PERSON] від імені та в інтересах особи заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Повноважний представник відповідача [PERSON] у відкрите судове засідання зявилась, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову, про що склала письмову заяву й надала суду, яка була приєднана до матеріалів справи. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнала у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення цього позову. Під час розгляду справи й на підставі наявних в останній доказів, судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна №710 від 08 квітня 1999 року, укладеного на Одеській Універсальній біржі товарів та послуг, власниками квартири [ADDRESS], загальною площею 44,5кв.м., на праві приватної спільної власності є [PERSON] та [PERSON]. Договір на момент укладання не був посвідчений нотаріально, але був зареєстрований на Одеській Універсальній біржі товарів та послуг в «Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» під реєстровим №710 від 08 квітня 1999 року. Право власності набувачів за даним договором було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», про що свідчать відмітка підприємства на самому примірникові документу, датована 06 травня 1999 року, а також Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №17697178 від 11 лютого 2008 року. Однак, 14 березня 2008 року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №140148, виданим Першим відділом РАЦС Приморського РУЮ міста Одеси від 15 березня 2008 року, про що установою було зроблено актовий запис №2494 від 15 березня 2008 року. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку з тим фактом, що правовідносини стосовно майнових прав щодо відповідної квартири дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, але вже після набрання чинності цивільним законом не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі згаданого договору випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі продавець [PERSON] отримала від покупців [PERSON] та [PERSON] до підписання договору, засвідчивши цей факт власними підписами. Безумовно, як чітко вказує ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Суд звернув увагу на те, що на момент укладення договору, діяв Цивільний Кодекс УРСР від 18 липня 1963 року із відповідними подальшими змінами, який таких вимог до подібних правочинів (договорів купівлі-продажу квартир) не встановлював. Згідно ст. 202 ч.1 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дійсно, як регламентує ст. 215 ч.ч.1,2 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Разом з тим, як зазначає ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства й регламентацію виниклих правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавця [PERSON] відносно підстав для відчуження зазначеної раніше квартири. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні [PERSON] та [PERSON] вказаної нерухомості. З огляду на викладене, суд визнає даний договір дійсним, оскільки вимоги діючого на той час цивільного законодавства були виконані в повному обсязі, враховуючи, зокрема, фактичне виконання умов договору сторонами та подальшу державну реєстрацію відповідних майнових прав. Суд звернув увагу на ті обставини, що в договорі купівлі-продажу нерухомого майна №710 від 08 квітня 1999 року не визначені ідеальні частки набувачів майнових прав [PERSON] та [PERSON] відносно квартири [ADDRESS]. Як наводить ст. 355 ч.ч.1,2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ч.ч.1,2 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. При цьому, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи наведене та з огляду на пояснення сторони позивача [PERSON], суд виходить з загальних засад юридичної регламентації поняття права спільної сумісної власності й вважає частки вказаних осіб у праві спільної сумісної власності рівними, що дорівнює відповідно по 1/2 частці на кожного співвласника. За таких обставин, судом зясовано, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до майна померлого, у вигляді зокрема 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, з огляду на ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З викладеного випливає, що і позивач, і відповідач по справі є спадкоємцями першої черги до майна [PERSON], що підтверджується наданими суду документами, які зясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами у суду сумнівів не викликає. Зважаючи на визнання відповідачем [PERSON] даного позову та волевиявлення щодо непретендування на спадкове майно, судом досліджено зміст ст. 1274 ч.2 ЦК України, за якою спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до листа Сьомої одеської державної нотаріальної контори №1935/02-14 від 11 травня 2010 року, отриманого на запит суду, щодо майна [PERSON], померлого 14 березня 2008 року, була заведена спадкова справа №1582/2008 за заявою його дружини [PERSON], свідоцтва про право на спадщину не видавалось. Відомостей про наявність інших спадкоємців судом не встановлено. Таким чином, приймаючи до уваги матеріали справи й документи, надані суду позивачем, факти вступу та прийняття [PERSON] спадщини до майна померлого чоловіка визнаються доведеними суду. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням позовних вимог [PERSON], ввесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача й зумовлює наявність підстав для визнання за нею права власності на спадкове майно, але не квартиру загалом, як то було заявлено у позові, а на 1/2 ідеальну її частку, яка залишилась після смерті [PERSON], оскільки інша 1/2 частка квартири вже належить позивачеві на підставі згадуваного раніше договору купівлі-продажу від 08 квітня 1999 року та відповідне майнове право зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН». При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved