Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В своєму позові, позивач [PERSON] зазначає, що [INFO] помер його батько - [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та 1/2 частини автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д/н [NUMBER], 2008 року випуску, кузов [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 16.09.2008 року. Після його смерті він дізнався, що 11 липня 2013 року батько склав заповіт, за яким все майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що за законом він буде мати право, заповів йому. Даний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області і на момент смерті батька не був скасований. Таким чином, після смерті батька він є його єдиним спадкоємцем за заповітом. Він прийняв спадок, про що у встановлений законом строк подав відповідну заяву до Красноградської державної нотаріальної контори. Відповідачка [PERSON] - це друга дружиною його покійного батька і враховуючи те, що вона є пенсіонеркою та відповідно непрацездатною особою, згідно до ст.1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині, яка складає половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Стосовно успадкування житлового будинку спору між ним та відповідачкою на даний час не існує. Спір має місце з приводу його права на успадкування частини рухомого майна, а саме автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д/н [NUMBER], оскільки право власності на нього зареєстроване не за спадкодавцем - його покійним батьком, а за відповідачкою за позовом, однак беручи до уваги, що батько помер, то нотаріус не може самостійно виділити його частину у праві власності на автомобіль. Частинами 1,2 ст.71 Закону України « Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Враховуючи, що відповідачка не визнає, що придбаний за час перебування у шлюбі автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а вважає його тільки своєю особистою власністю, то вона відповідно не визнає і його права на спадкування цієї частини спадкового майна. Ухвалою суду від 26.03.2014 року частина позовних вимог за заявою самого позивача була залишена без розгляду, в зв'язку з чим в остаточній редакції позивач просить: - визначити, що частка померлого [INFO] його батька - [PERSON] в праві спільної сумісної власності на автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. [NUMBER], становила 1/2 частину і ця частина є спадковим майном після смерті [PERSON]. - визнати за ним право власності в порядку спадкування на частину майна, що входить до складу спадщини, а саме на 3/8 частини вказаного спадкового майна, а також стягнути з відповідачки на його користь всі понесені ним документально підтверджені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] підтримали позов, пославшись на факти викладені в ньому. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали та пояснили, що вказаний автомобіль відповідачка придбала хоча і за період перебування у шлюбі з покійним [PERSON], але виключно за власні кошти, котрі отримала в рахунок частки будинку своєї матері після її смерті у 1992-1993 роках. Ця сума склала близько 10000тис. доларів США, яка весь час зберігалися у них вдома і чоловік про це знав. В зв'язку з чим вважає вказаний автомобіль виключно її власністю. Крім цього, не визнаючи позов [PERSON], відповідач [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання заповіту Петрівської сільської ради Краснограсдького району за № 154 від 11.07.2013 року, складеного на його ім'я, недійсним, посилаючись на наступне. 06.04.1985р. вона вийшла заміж за [PERSON], та проживала з ним до 17.10.2013р. Спільних дітей вони не мали, при цьому у [PERSON] є син від першого шлюбу [PERSON], з яким вони разом придбали будинок в с.Петрівка Красноградського району, у і котрому проживали. 09.09.2008р. вона за особисті кошти, придбала у приватну власність автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. [NUMBER], що підтверджується договором купівлі-продажу №1644 Э від 09.09.2008р., а [PERSON] як її чоловік міг безперешкодно користуватися ним. 11.07.2013р. її чоловік [PERSON] разом зі нею направився до Петровської сільської ради, де було складено заповіт на її ім'я. Вказаний заповіт він їй показав і по приїзду додому там він і зберігався. Однак в подальшому їй стало відомо що [PERSON] нібито має заповіт посвідчений тією ж Петрівською сільською радою виданий тим же днем що і її однак через один порядковий номер. Отримавши позовну заяву [PERSON] з додатками про визначення частки із майна що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, вона звернула увагу, що заповіт [PERSON] №154 має наступні невідповідності: - заповіт складений на [PERSON] 11.07.2013р., тобто в той же день, що і заповіт на її ім'я; - заповіт складено в один і той же час о 10.00 (хоча нумерація заповіту має різницю через один: її заповіт №152, а заповіт [PERSON] №154) - підпис на заповіті №154 суттєво різниться з оригіналом підпису [PERSON], який вона вважає підробленим та не належить її чоловікові; - суть заповіту була іншою, а саме змінилася особа спадкоємця; - напис на заповіті завірена нерозбірливою печаткою. В зв'язку з вищевикладеним вона вважає, що заповіт був сфальсифікований і з даного приводу 14.02.2014р. вона звернулася із заявою про кримінальне правопорушення до Прокуратури Красноградського району. Оскільки ці два позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, так як вони виникають з одних правовідносин, крім того задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, то ухвалою суду від 18.02.2014 року ці два позови були об'єднані в одне провадження. Вказаний зустрічний позов [PERSON] та його представник не визнали, пославшись на те що про існування заповіту на його ім'я він дізнався лише після смерті його батька, в зв'язку з чим умови за яких його було складено йому не відомі, однак на оригіналі заповіту який є у нього на руках - підпис батька справжній та мається оригінал «мокрої» печатки сільської ради, в зв'язку з чим вважає, що вказаний заповіт є справжнім. Представник третьої особи - Петрівської сільської ради в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до поданої заяви, сільська рада просить проводити розгляд справи без присутності їх представника(а.с.51). Суд заслухавши всіх осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та надані сторонами документи, допитавши свідків, заявлених сторонами та оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, вважає що позов [PERSON] до [PERSON] про визначення частки майна, підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту №154 від 11.07.2013 року недійсним, задоволенню не підлягає. Так в своєму зустрічному позові, як на підставу визнання недійсним заповіту №154 від 11.07.2013 року на ім'я [PERSON] позивачка [PERSON] посилається на те що: - заповіт на ім'я [PERSON] складено 11.07.2013р., тобто в той же день, що і заповіт на її ім'я; - заповіт складено в один і той же час о 10.00 (хоча нумерація заповіту має різницю через один: її заповіт №152, а заповіт [PERSON] №154) - підпис на заповіті №154 суттєво різниться з оригіналом підпису [PERSON], який вона вважає підробленим та не належить її чоловікові; - суть заповіту була іншою, а саме змінилася особа спадкоємця; - напис секретаря про чинність заповіту №154 на момент смерті [PERSON] не посвідчений печаткою; - у заповіті №154 не вказаний ідентифікаційний код [PERSON]. Окрім того, в судовому засіданні позивачка послалась на невідповідність дати видачі свідоцтва про смерть покійного [PERSON] З приводу обставин укладання заповітів за №152 та 154 від 11.07.2013 року заповідачем [PERSON], в судовому засіданні було допитано секретаря Петрівської сільської ради Красноградського району [PERSON], яка саме укладала і засвідчувала вказані заповіти, а також досліджено ряд оригіналів документів, які пов'язані з процедурою укладання заповітів. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона працює секретарем Петрівської сільської ради і в її повноваження входить укладання та засвідчення заповітів. За кілька днів до 11.07.2013 року до неї звертався, нині покійний [PERSON] з питанням, які необхідні документи для складання заповіту, на що вона надала перелік відповідних документів і останній пішов. 11.07.2013 року [PERSON] прийшов до сільської ради з необхідними документами та квитанціями про сплату державного мита та склав заповіт на ім'я своєї дружини [PERSON]. Після чого нею було роз'яснено всі правові наслідки складання заповіту, в окремій кімнаті без сторонніх осіб зачитано його в голос, на що [PERSON] повністю погодився з його змістом. Провівши вказані дії, заповіту було привласнено відповідний реєстраційний номер та внесено його до відповідного журналу «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» за №152 та зроблені відповідні записи в «Алфавітній книзі обліку заповітів Петрівської сільської ради». Після чого заповіт з відповідними реквізитами було роздруковано у двох примірниках, підписано самим заповідачем [PERSON], підписано нею, як секретарем, завірено печаткою сільської ради та один оригінал було видано на руки самому заповідачу [PERSON], а інший залишено в сільській раді, після чого [PERSON] пішов з сільської ради. Однак через декілька хвилин, [PERSON] повернувся до сільської ради з приводу засвідчення якихось копій документів, яких саме вона не пам'ятає і запитав чи можна укласти ще один заповіт на іншу особу, а саме на його сина - [PERSON], на що вона повідомила, що оскільки заповіт це особисте волевиявлення особи, то він звичайно може укласти ще один заповіт на сина. При цьому оскільки він хотів укласти заповіт на сина на теж саме майно, що і попередній, то вона попрохала його повернути попередній заповіт, складений на його дружину [PERSON], щоб зробити відповідну відмітку про втрати ним чинності, однак останній відмовився і сказав, що хай будуть два заповіти. Після цього вона роз'яснила йому, положення цивільного кодексу України про те, що кожен останній заповіт, автоматично ліквідує дію попереднього заповіту і що дійсним буде вважатися тільки останній заповіт, на що [PERSON] погодився, однак попередній заповіт повертати відмовився. Провівши вказані дії, вона засвідчила дві копії документів, які прохав [PERSON], внесла їх до відповідного журналу «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» за №153 та після надання необхідних документів провела аналогічну процедуру, як описувалося вище, з приводу складання та оформлення заповіту на сина [PERSON] та у відповідному журналі, вказаному заповіту було присвоєно реєстраційний №154 та занесено до алфавітної книги. Оскільки заповідачем одразу було надано весь необхідний пакет документів для оформлення, а попередній заповіт було складено на комп'ютері, де збереглися всі реквізити, то для складання нового заповіту було витрачено значно менше часу. Після проведення вказаних дій, відповідно до норм діючого законодавства та внутрішніх інструкцій, нею в цей же день було складено відповідну інформацію по даним двом заповітом - «Спадкові заяви» і направлено їх по журналу «Вихідної кореспонденції» до ДП «Інформценрт», де ці всі спадкові заяви заносяться до єдиного державного реєстру. При цьому ніхто інший за вказаний проміжок часу, окрім [PERSON] до сільської ради не звертався. Також свідок пояснила, що через кілька місяців до неї звернувся син [PERSON] - [PERSON] та надав лікарську довідку про смерть батька на підставі чого нею були внесені відповідні дані до реєстру та зроблено відповідний актовий записи про смерть за №30 і видано Свідоцтво про смерть [PERSON], який помер [INFO]. Всі вказані покази свідка було підтверджено документально, а саме в судовому засіданні були досліджені та оглянуті оригінали документів, які супроводжують укладання заповіту, а саме: - журнал «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», в якому на сторінці « 15», маються відповідні записи про те що [PERSON] 11.07.2013 року було здійснено наступні нотаріальні дії за наступними порядковими номерами: №152 - заповіт, №153 - засвідчення копій, 2 єкз. та №154 - заповіт та сплачено відповідне державне мито, за складання кожного заповіту по 0,85коп., а за посвідчення 2-х копій - 0,34коп. Вказаний журнал прошито пронумеровано та на останній сторінці скріплено відповідною Гербовою печаткою(а.с.55-58); під час огляду вказаного реєстру, свідок [PERSON] підтвердила свої покази з приводу того, що всі ці записи були зроблені саме нею 11.07.2013 року з приводу оформлення двох заповітів [PERSON] та засвідчення копій документів; - «Алфавітна книга» обліку заповітів Петрівської сільської ради, в якій на сторінці « 9», літера «Г», маються відповідні записи з приводу посвідчення 11.07.2013 року двох заповітів [PERSON] за відповідними реєстраційними номерами 152 та 154. Вказана книга також прошита пронумерована та на останній сторінці скріплено відповідною печаткою(а.с.52-54); в судовому засіданні свідок [PERSON] також підтвердила свої покази з приводу того, що всі ці записи були зроблені саме нею 11.07.2013 року з приводу оформлення двох заповітів [PERSON]; - оригінал, оспорюваного заповіту від 11.07.2013 року №154, оформленого на ім'я [PERSON], на якому мається відповідний підпис особи заповідача [PERSON], підпис секретаря сільської ради [PERSON], який завірений відповідною Гербовою печаткою(а.с.12); в судовому засіданні свідок підтвердила, що це дійсно другий екземпляр заповіту, який було видано на руки [PERSON], який в її присутності було підписано особисто заповідачем [PERSON], завірено її підписом та скріплено Гербовою печаткою сільської ради, а другий екземпляр заповіту знаходиться в спадковій справі, яка зберігається в приміщенні сільської ради і не може з неї виноситись; - оглянуто належно завірені 2-ві копії квитанцій про сплату державного мита за посвідчення заповітів в яких маються відповідні позначки: [PERSON], 11.07.2013р., заповіт, 0.85коп. та одна квитанція з позначками [PERSON], 11.07.2013р., посвідчення копії, 0.17х2, разом 0.34коп.(а.с.71-73). При огляді вказаних квитанцій свідок [PERSON] пояснила, що це саме ті квитанції, які було сплачені [PERSON] за посвідчення заповітів - по 0,85коп. за кожний заповіт та 0,34коп. за посвідчення двох копій документів, що відображено у відповідному реєстрі, який оглядався раніше(а.с.57); - книга «Вихідної кореспонденції» Петрівської сільської ради за 2013 рік де за 11.07.2013 року маються записи про направлення в цей день двох «Спадкових заяв [PERSON] до ДП «Інформцентр» і повторне направлення такої заяв 17.10.1013р.(а.с.76-80); - витяги про реєстрацію в спадковому реєстрі «Інформаційного центру» Міністерства юстиції України двох заповітів [PERSON], [INFO], в яких зазначено що 11.07.2013 року [PERSON] в Петрівській сільській раді Красноградського району Харківської області було посвідчено два заповіти за відповідними реєстраційними номерами 152 та 154(а.с.74-75). При цьому з приводу того, що в обох заповітах №152 та 154 зазначений один і той же час їх складання, а саме 10-00год., то свідок [PERSON] пояснила це технічною помилкою і виникла вона в зв'язку з тим, що перший заповіт за №152 дійсно було укладено о 10-00год. за допомогою комп'ютерної техніки, а наступний за №154 через 10-15 хвилин. Оскільки обидва заповіти укладалися однією і тією ж особою - [PERSON], то при складанні заповіту за №154, вона повністю скопіювала в цей заповіт всі дані з попереднього заповіту №152, замінивши лише анкетні дані особи, якій заповідається майно: [PERSON] була замінена на [PERSON], а час укладання заповіту змінити забула, що ніяким чином не є підставою для визнання його недійсним. З приводу того, що в заповіті №154 не вказаний ідентифікаційний код [PERSON], то свідок пояснила, що це є не обов'язковою умовою, оскільки для складання заповіту обов'язково потрібні паспорт і ідентифікаційний код заповідача, а тієї особи, якій заповідається майно, заповідачу потрібно лише назвати прізвище, ім'я, по батькова та дату її народження, що [PERSON] і було зроблено при складанні другого заповіту за №154. Стосовно однієї з підстав недійсності заповіту те, що напис секретаря про чинність заповіту №154 на момент смерті [PERSON] не посвідчений печаткою, не відповідає дійсності, оскільки при огляді оригіналу заповіту на ньому малася відповідна печатка, а на копії вона дуже слабо відобразилася, як пояснив [PERSON] ймовірно в зв'язку з дефектами копіювальної техніки. З приводу доводів [PERSON], що підпис в заповіті №154 суттєво різниться з оригіналом підпису [PERSON], який вона вважає підробленим та не належить її колишньому чоловікові, то позивачем цей довід відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, не доведено. Відповідно до пояснень [PERSON] на призначення почеркознавчої експертизи з цього приводу у неї немає коштів і проводити вона її не буди. При цьому свідок [PERSON] показала що обидва заповіти №152 та 154 було підписано в її присутності особисто заповідачем [PERSON] при повній пам'яті та дієздатності останнього, що позивачем не спростовано. Також не знайшли свого підтвердження пояснення позивача з приводу різних дат видачі свідоцтва про смерть [PERSON] в судовому засіданні. Так під час розгляду справи позивачем [PERSON] було надано дві ніким не завірені ксерокопії свідоцтв про смерть [PERSON], в одному з яких дата видачі зазначена « 17» жовтня, а в іншому « 18» жовтня 2013 року, при цьому дата смерті в обох свідоцтвах зазначена однакова - [INFO], яка ніким з учасників судового розгляду не оспорюється, оскільки всі учасники процесу підтвердили, що [PERSON] помер саме в цей день. В судовому засіданні сином померлого [PERSON] було надано оригінал свідоцтва про смерть [PERSON], в якому була зазначена дата його видачі - « 18» жовтня 2013 року. Секретар сільської ради, яка видавала вказане свідоцтво - [PERSON] підтвердила його справжність, пояснивши, що саме це свідоцтво вона видавала. При цьому оригінал іншого свідоцтва про смерть, з датою видачі « 17» жовтня, щоб підтвердити його достовірність, позивачем [PERSON] надано не було, в зв'язку з чим суд цей факт не приймає до уваги. Поряд з цим вказаний факт в рамках позову про визнання недійсним заповіту №154 від 11.07.2014 року не є предметом спору і даного судового розгляду. Поряд з цим судом також було перевірено і твердження позивача про її звернення до прокуратури району з приводу недійсності заповіту №154 оформленого на ім'я [PERSON] З вказаного приводу на запит суду, з Красноградського РВ ГУМВС України в Харківській області надійшла інформація, що дійсно 19.02.2014 року до Красноградського РВ з прокуратури району надійшло звернення [PERSON] стосовно визнання недійсним заповіту за №154 складеного на ім'я [PERSON] В ході перевірки вказаного звернення будь яких протиправних дій та складу кримінального правопорушення, в тому числі при складанні заповіту №154 на ім'я [PERSON], встановлено не було, та за результатами перевірки 28.02.2014 року складено відповідний висновок і перевірка за зверненням [PERSON] - припинена(а.с.88-90). За таких обставин, досліджені в судовому засіданні об'єктивні докази підтвердили всі пояснення свідка [PERSON] і суд їх вважає достовірними. З урахуванням наведеного, будь яких суттєвих та вагомих доказів не дійсності заповіту за №154 складеного 11.07.2013 року на ім'я [PERSON], що могли стати підставою для визнання його недійсним, в матеріалах справи не містяться, не надано суду таких і в судовому засіданні. Вказаний заповіт складено відповідно до вимог ст.1247 ЦПК України і має всі необхідні реквізити: письмова форма, місце та час його складання, особистий підпис заповідача, посвідчений уповноваженою на то посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування та завірений Гербовою печаткою. При цьому виявлені в судовому засіданні деякі розбіжності та неточності в заповіті №154, з приводу часу його складання, відсутності ідентифікаційного коду особи, якій заповідається майно, не можуть стати підставою для визнання його недійсним, оскільки є несуттєвими і всі вони усунуті в ході судового розгляду справи. За таких обставин, коли підстав для визнання вищезазначеного заповіту за №154 складеного 11.07.2013 року на ім'я [PERSON] судом не встановлено, то первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення частки майна в порядку спадкування підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д/н [NUMBER], 2008 року випуску, кузов [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 16.09.2008 року, хоча і зареєстрований на праві власності за відповідачкою, проте був придбаний 09.09.2008 року, тобто під час перебування покійного [PERSON] і відповідачки [PERSON] у шлюбі, що сторонами визнається та не оспорюється, а тому відповідно до норм діючого законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Так, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням даного положення Закону зареєстрований за відповідачкою на праві власності автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і частка померлого [INFO] батька [PERSON] - [PERSON] становила 1/2 його частину. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу у натурі Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1254 ЦПК України заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Приймаючи до уваги зазначені положення закону, судом встановлено, що заповіт на ім'я [PERSON] за №154 було складено пізніше в часі, ніж заповіт на ім'я [PERSON] за №152, його ніким не скасовано та не змінено, а отже є дійсним. Таким чином, після смерті заповідача [PERSON] його син - позивач [PERSON] є єдиним спадкоємець за заповітом. Однак враховуючи положення ст.1241 ЦК України про те, що дружина його покійного батька - відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою та відповідно непрацездатною особою, то вона має право на обов'язкову частку у спадщині, яка складає половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). З урахуванням викладеного позивач [PERSON] має право на успадкування 3/8 частини спірного автомобіля Шевроле Авео SF69Y, д/н [NUMBER], а відповідно у власності [PERSON] залишається 5/8 частини вказаного автомобіля. При цьому пояснення відповідачки за первісним позовом [PERSON] і її представника про те, що вказаний автомобіль Шевроле Авео SF69Y, д.н. [NUMBER], відповідачка придбала хоча і за період перебування у шлюбі з покійним [PERSON], але виключно за власні кошти, в зв'язку з чим він є її особистою власністю і не може входити до спадкового майна, не знайшли свого об'єктивного підтвердження під час судового розгляду справи. Так в своїх запереченнях та в судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що вказаний автомобіль придбаний за її особисті кошти, котрі вона отримала в рахунок частки будинку своєї матері, після її смерті у 1992-1993 роках. Ця сума склала близько 10000тис. доларів США і весь час, тобто більше 15-ти років зберігалися у них вдома і чоловік знав про ці кошти. Однак даному факту об'єктивних і достовірних доказів, окрім її власних пояснень в матеріалах справи не мається, не доведені дані обставини відповідачкою відповідно до ст.60 ЦПК України і в судовому засіданні. З урахуванням викладеного, суд вважає посилання відповідачки з цього приводу необґрунтованими. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення судових витрат по справі, то відповідно з вимогами ст.88 ЦПК України, вони підлягають задоволенню. Так, відповідно до матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача документально підтверджених судових витрат, а саме: судового збору в сумі 243,60грн. та витрат на надання правової допомоги в сумі 1200грн. Вказані судові витрати підтверджені документально - відповідними квитанціями про їх оплату, в зв'язку з чим, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved