Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

В провадженні суду знаходилась на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Шоста одеська державна нотаріальна контора. Згідно заочного рішення суду від 27 березня 2012 року в задоволенні позову відмовлено. Однак в теперішній час [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд вказаного рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами. Обґрунтовуючи власну позицію та підстави звернення до суду заявник зазначала, що відмовляючи у позові, суд зокрема виходив з того, що рішенням апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя, Сімоченко Н.В.. прокурора міста Севастополя в інтересах держави в особі Орлинівської сільської ради Балаклавського району міста Севастополя про визнання недійсними довіреностей, на підставі яких укладався оспорюваний правочин. Але пізніше заявникові стало відомо, що її касаційна скарга розглянута Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та згідно ухвали від 13 червня 2012 року рішення апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01 листопада 2010 року, згідно якого оспорювані довіреності визнані недійсними. Виходячи з викладеного, заявник просила суд скасувати заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року у зв'язку із нововиявленими обставинами та ухвалити нове рішення про задоволення позову, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року, скасувати реєстрацію права власності та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку спірного приміщення в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя. [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Представник Шостої одеської державної нотаріальної контори у відкрите судове засідання не з'явився, контора повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно ст. 365 ЦПК України, заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами розглядається у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви. Розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення. Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та приймаючи до уваги посилання, викладені у заяві сторони позивача, дослідивши представлені письмові докази і надавши їм належну правову оцінку, суд вважає обґрунтованим заяву задовольнити, рішення суду від 27 березня 2012 року скасувати у зв'язку із нововиявленими обставинами та прийняти нове рішення про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 20 жовтня 2004 року державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406); повернути сторони за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року в первісний стан та скасувати в державному реєстрі нерухомого майна державну реєстрацію права власності на спірне майно на ім'я [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 3/8 ідеальну частку; стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування поданого позову [PERSON] посилалась на те, що в грудні 1978 року між нею та [PERSON] відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб. Але рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року, шлюб розірвано. В період шлюбу було придбано 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення в [ADDRESS]. Приміщення за згодою сторін було зареєстровано на [PERSON] На час розгляду справи про розірвання шлюбу позивачка звернулась до Ворошиловського районного суду міста Донецька з позовом до [PERSON] про розподіл майна. При розгляді справи позивачеві стало відомо, що [PERSON] без згоди [PERSON] 20 жовтня 2004 року продав дане приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406). Згоди на продаж позивач не давала, а на даний час приміщення зареєстроване за [PERSON] На вимоги позивача про повернення незаконно проданого приміщення відповідачами відмовлено. Під час розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не була досягнута домовленість про порядок користування зазначеним майном, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 25 грудня 1978 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації зроблений актовий запис №1018. Рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року, - шлюб розірвано, 07 жовтня 2005 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу Відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції. 17 грудня 2002 року [PERSON] було придбано 3/4 ідеальна частка нежилого приміщення в будинку [ADDRESS]. Але 20 жовтня 2004 року [PERSON] продав 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення в будинку [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року, що був посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Щукіною Л.С. за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406). В матеріалах справи також наявна копія довіреності від 06 серпня 2004 року, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися всім майном, посвідчена керуючою справами Орлиновської сільської ради Балаклавського району Сімоченко Н.В., за реєстровим № 371. Згідно рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01 листопада 2010 року, визнано недійсним довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка видана 06 серпня 2004 року за №370 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради Сімоченко Н.В.; та довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка видана 06 серпня 2004 року за №371 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради Сімоченко Н.В. Рішенням апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року вказане рішення скасоване та відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] Але згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року рішення апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01 листопада 2010 року. Тобто судове рішення, на якому ґрунтувалось заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 березня 2012 року - скасоване. Як зазначалось, право власності на спірне майно було набуте у власність відповідачем [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначалось, спірне майно було відчужене [PERSON] 20 жовтня 2004 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Виходячи з суті позову та на підставі досліджених по справі доказів суд встановив, що оспорюваний правочин був вчинений [PERSON] без згоди дружини - [PERSON] Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, суд встановив, що оспорюваний правочин був вчинений [PERSON] з порушенням вимог ст. 65 СК України. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права [PERSON], суд вбачає обґрунтованим визнати оспорюваний правочин недійсним. В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. У відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом визнання опорюваного правочину недійсним в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що набула таке право на підставі недійсного правочину. Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Матеріали справи свідчать, що питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірних квартир сторонами не вирішувалось, відповідних дій не вчинялось і вимог не заявлялось. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим визнати право власності на ідеальні частки спірного майна кожного з подружжя. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з огляду на задоволення позову, суд вважає обґрунтованим стягнути в рівних частках з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого державного мита (судового збору) у розмірі 51,00 гривень, а також суми оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 30,00 гривень.

Outcome: approved