Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на майно за засновниками підприємства, поділ майна в натурі в рівних частинах, в якому просив постановити рішення, яким визнати за засновниками (учасниками) ТОВ «ТТК» [PERSON] та ним, [PERSON], право спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині по балансу станом на 01 серпня 2015 року та розділити в натурі обєкти власності, зареєстровані за ТОВ «ТТК» : будівлі і споруди, що розташовані за адресою: Чумаківська сільська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області та автотранспортні засоби. В обґрунтування позову позивач вказав, що він разом з [PERSON] і [PERSON] створили [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія» та провели державну реєстрацію підприємства, як суб'єкта господарювання з метою здійснення підприємницької діяльності, отримання прибутку та наступного його розподілу між засновниками (учасниками). ТОВ «ТТК», як юридична особа, було створено шляхом об'єднання осіб та майна, що належить їм на праві приватної власності, яке згідно зі ст. 356 ЦК України є їх спільною частковою власністю. Згідно зі Статутом ТОВ «ТТК» статутний капітал становив в сумі 200000 грн., який за рішенням Загальних зборів був розділений між засновниками (учасниками) в наступних частках: [PERSON] 60000 грн., що складає 30%; його, [PERSON] частка склала 60000 грн., що складає 30%; [PERSON] частка склала 80000 грн., що складає 40%. З моменту державної реєстрації ТОВ «ТТК», його Вищий орган управління - Загальні збори Засновників (учасників) обрало виконавчий орган - Дирекцію, яка здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітною Загальним зборам, до складу якої і були обрані: [PERSON] - Генеральний директор, [PERSON] - заступник Генерального директора, та він, [PERSON] - заступник Генерального директора. Генеральний директор ТОВ «ТТК» [PERSON] вимоги цих Законодавчих актів при здійсненні своїх повноважень ігнорував, проявляючи волюнтаризм при вирішенні питань фінансово-господарської діяльності, віднесених до компетенції Загальних зборів, використовував своє службове становище всупереч загальним інтересам ТОВ «ТТК», а з лютого 2007 року став здійснювати посадові злочини, за що стосовно його СО Бабушкінського РВ ДМУ УМВС Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу № 6212149 від 13.02.2012 року. Надалі, він з [PERSON] рішенням Загальних зборів від 25.04.2012 № 04-12 усунули [PERSON] з посади Генерального директора і виключили з ТОВ «ТТК», а також на підставі цього рішення [PERSON] ТОВ «ТТК» виплатило вартість частини майна пропорційно його частки у Статутному капіталі, частини прибутку, отриманої ТОВ «ТТК» на дату виключення його з ТОВ «ТТК». Згідно з протоколом Загальних зборів ТОВ «Торгово-транспортна Компанія № 01-13 від 30.01.2013 року засновники за взаємною згодою призначили Генеральним директором товариства [PERSON], а його, [PERSON], заступником. Крім того, розподілили між собою Статутний капітал в рівних частках по 50%, тобто по 100000 грн. [PERSON], як генеральний директор, перевищив свої повноваження, визначені Статутом товариства, свідомо незаконно звільнив своїм наказом № 83-Л від 15.05.2015 року його, [PERSON], з посади - заступника Генерального директора [PERSON] з підстав передбачених ст. 40 п. 3 КЗпП України, а наказом № 84-Л цього ж числа припинив трудовий договір, в той час, як його, [PERSON] ,на роботу за посадою заступника Генерального директора [PERSON] в порядку ст. 21, 24 КЗпП України Генеральний директор [PERSON] не приймав і Трудовий договір не укладав. Рішенням Жовтневого району суду м. Дніпропетровська від 15.07.2015 року визнано незаконним його, [PERSON], звільнення з посади заступника Генерального директора ТОВ «ТТК» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновлено на посаді. Між ним та [PERSON] склалися неприязні стосунки. Нормалізувати нормальні взаємини учасників з ефективного використання спільної власності немає можливості, добровільно розділити майно, що перебуває у спільній частковій власності в натурі або призвести виділ частки в натурі із цього майна [PERSON] відмовляється, а тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його адвокат за договором про надання юридичної допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія» за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. [PERSON] з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (ст. 50 Закону України «Про господарські товариства»). Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному фонді товариства (ст. 86 ГК України). За визначенням\~\~рішення Конституційного Суду України від 05.02.2013 року по справі № 1-3/2013 (за рішенням щодо офіційного\~\~тлумачення окремих статей Закону України «Про господарські товариства»), визначено, що статутний (складений) капітал є однією з ознак господарського товариства, а частка учасника\~\~у статутному капіталі\~засвідчує участь особи у товаристві. Відтак особливість статутного капіталу\~\~[PERSON] є його поділ на частки кожного з учасників, які у відповідності з цими частками\~\~управляють [PERSON] і розмір цих часток\~\~встановлюється статутом. Ці поняття визначені і в ст. 12, 13, 50, 51 Закону України «Про господарські товариства». Участь у [PERSON] майном (грошима, іншими речами або майновими чи відчужуваними\~\~правами) і узгодження між учасниками\~\~спільного управління ним\~\~наділяє учасника\~\~корпоративними правами, а тому відносини\~\~є\~\~не тільки корпоративними, базуючись на роз'ясненні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання\~\~юрисдикції\~\~загальних судів та визначення підсудності цивільних справ». Як було встановлено у судовому засіданні, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом об'єднання осіб та майна, що належить їм на праві приватної власності, яке згідно зі ст. 356 ЦК України є їх спільною частковою власністю, створили [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія». [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія» зареєстровано Виконкомом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська як юридичну особу 25 листопада 2003 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с.57-63). ТОВ «Торгівельно-транспортна компанія» здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства України, зокрема з Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про господарські товариства», іншими законодавчими актами, які регулюють порядок створення, діяльності та ліквідації субєктів господарської діяльності та Статуту [PERSON] (в новій редакції), ухваленого членами [PERSON]. Пунктом 2.1 Статуту передбачено, що метою створення та діяльності [PERSON] є: задоволення суспільних потреб народного господарства в громадян України в його продукції, роботах і послугах з високими споживчими якостями при мінімальних витратах для одержання прибутку в інтересах Учасників. Згідно зі Статутом ТОВ «Торгівельно-транспортна компанія» статутний капітал становив 200000 грн., який за рішенням Загальних зборів був розділений між засновниками (учасниками) в наступних частках: за [PERSON] 60000 грн., що складає 30%; за [PERSON] - 60000 грн., що складає 30%; та за [PERSON] - 80000 грн., що складає 40%. Сформований в порядку ст. 144 ЦК України та ст. 86-87 ГК України за рахунок їх грошових вкладів Статутний капітал ТОВ «ТТК», а також придбане ним на законних підставах майно є згідно ст.85 ГК України власністю ТОВ «ТТК», яке належить його Засновникам на праві приватної власності. До моменту державної реєстрації ТОВ «ТТК» кожен з засновників (учасників) повністю вніс до Статутного капіталу свою частку грошових коштів для забезпечення його підприємницької діяльності, що є його приватною власністю, а сформований ними (учасниками) таким чином Статутний капітал є згідно ст. 356 ГК Україна загальною частковою власністю, право якої в порядку ст. 358 ЦК України здійснюється співвласниками за їх згодою щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно з протоколом Загальних зборів ТОВ «Торгово-транспортна Компанія № 01-13 від 30.01.2013 року засновники за взаємною згодою призначили Генеральним директором товариства [PERSON], а [PERSON] заступником, та розподілили між собою Статутний капітал в рівних частках по 50%, тобто по 100000 грн. До 15 травня 2015 року позивач займав посаду заступника Генерального директора ТОВ «ТТК», однак був звільнений з займаної посади у звязку з систематичним неналежним виконанням службових обовязків за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року звільнення [PERSON] було визнано правомірним. За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі ст. 115 ЦК України, господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. За змістом ст. 86 ГК України, вкладами учасників та засновників господарського товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об'єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному капіталі товариства. Стаття 392 ЦК України, передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 148 ЦК України, учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюється статутом і законом. Відповідно до п. 3.7 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28 грудня 2007 року № 04-5/14 «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин», відповідно до ст. 54 і 64 Закону України «Про господарські товариства», передбачено, що учасник товариства з обмеженої або додаткової відповідальності, що виходить або був виключений з товариства, має право на одержання вартості частини майна товариства пропорційно розміру його частки у статутному капіталі товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном, крім речей, вважаються майнові права та обов'язки. У ч. 1 ст. 66, 139 ГК України визначено, що майно підприємства становлять речі та інші цінності (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна підприємства. Отже, вартість частки майна товариства, належної до сплати учаснику, повинна визначатися з розрахунку вартості усього майна, що належить товариству, в тому числі основних засобів, нематеріальних активів, оборотних активів, майна невиробничого призначення тощо з урахуванням майнових зобов'язань товариства. Відповідно до даних балансу, а також бухгалтерської довідки пасиви товариства станом на 2015 рік перевищують вартість активів підприємства. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 46044635 від 21.10.2015 року право власності на логістичний центр, розташований за адресою Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с/рада Чумаківська, Комплекс будівель та споруд відповідно до Свідоцтва про право власності ЯЯЯ №172639 от 13.11.2007 року зареєстроване за [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія». Зазначене майно було побудоване за рахунок кредитних коштів, введене в експлуатацію та отримане у власність як новостворене майно в порядку ч. 1 ст. 331 ЦК України. Відповідно до письмової відповіді Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Бабушкінського, Жовтневого та Кіровського районів м. Дніпропетровськ, підпорядкований УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 23.10.2015 року за № 14/1203-4725 станом на 22.10.2015 року за TOB «ТТК» (код ЄДРПОУ 32723351) зареєстровано право власності на транспортні засоби відповідно до складу довідки, що мається в матеріалах справи. Зазначені транспортні засоби придбалися [PERSON] за рахунок власних обігових коштів без залучення майна або коштів учасників [PERSON]. Відповідно до п.5.1.1-5.1.3 Статуту TOB «ТТК» має виключне право володіти, користуватися і розпоряджатися усім своїм майном, від свого імені одержувати майнові і особисті немайнові права, бути позивачем і відповідачем у суді, господарському або третейському суді, від свого імені укладати угоди та здійснювати іншу діяльність як з юридичними так і з фізичними особами, одержувати, відчужувати, здавати в оренду належне йому всякого роду рухоме і нерухоме майно. Враховуючи викладене вище, оскільки TOB «ТТК» набувало право власності на майно, поділ якого є предметом даного позову, за рахунок власних обігових та кредитних коштів, в процесі ведення власної підприємницької діяльності (що не заперечується у судовому засіданні стороною позивача), законні підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину майна TOB «ТТК» відсутні. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання права спільної часткової власності на майно за засновниками підприємства, поділ майна в натурі в рівних частинах є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у звязку з їх безпідставністю. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої \~сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, в силу приписів ст. 88 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню, а відносяться за рахунок сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed