Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

В позовній заяві, що надійшла до Михайлівського районного суду від [PERSON] вказано, що [INFO] року помер її чоловік, [PERSON]. За життя, [PERSON] було створено Фермерське господарство «Іва» та йому було надано у постійне користування земельну ділянку площею 13,7 гектарів, яка розташована на території Михайлівської селищної ради Запорізької області, для ведення фермерського господарства, про що було видано Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 16 вересня 1996 року. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2015 року, у справі № 321/17/15-ц було визнано за позивачем [PERSON] право власності на фермерське господарство «Іва», як цілісний майновий комплекс, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. На підставі вказаного рішення були проведенні зміни до установчих документів Фермерського господарства «Іва», згідно яких вона є засновником вказаного Фермерського господарства. Після смерті [PERSON], фермерське господарство «Іва» не припинило своєї діяльності. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2015 року встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], а також син [PERSON], який спадщину не прийняв. Інших спадкоємців першої черги за законом немає. За вказаних обставин, позивач вважає, що вона, як спадкоємець після смерті чоловіка (і діючий засновник фермерського господарства), має право успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана для ведення фермерського господарства. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах, викладених у позовні заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, але надав суду письмові заперечення (а.с. 35-37), у відповідності до яких просить відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, мотивуючи тим, що згідно вимог чинного Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою не може набуватися фізичними особами у будь - який спосіб, в тому числі і в порядку спадкування, за винятком випадків, встановлених ст. 92 зазначеного кодексу, адже законодавець чітко повзує право постійного користування земельною ділянкою саме з особою - носієм цього права. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з таких підстав. В хлді судового розгляду було встановлено, що [INFO] року помер [PERSON]. Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER], [PERSON], рішенням Михайлівської районної ради народних депутатів Михайлівського району Запорізької області було надано у постійне користування земельну ділянку, площею 13,7 гектарів у межах, згідно з планом для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Михайлівської селищної ради народних депутатів. (а.с.7). Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2015 року, за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно - фермерське господарство «Іва», як цілісний майновий комплекс, ідентифікаційний код юридичної особи 25479624, юридична адреса: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с. 8). Згідно Статуту фермерського господарства «Іва» від 16 червня 2015 року, судом встановлено, що були проведенні зміни до установчих документів Фермерського господарства «Іва», згідно яких [PERSON] є засновником вказаного Фермерського господарства (а.с.11). Позивач [PERSON], посилаючись на надані докази вважає, що вона, як спадкоємець після смерті свого чоловіка, (і діючий засновник фермерського господарства), якому, рішенням Михайлівської районної ради народних депутатів Михайлівського району Запорізької області було надано у постійне користування земельну ділянку, площею 13,7 гектарів має право успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана для ведення фермерського господарства. Проте, згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. При цьому, між власником спірної земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) та головою фермерського господарства «Іва» не укладався договір, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому, згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужою земельною ділянкою. Разом з тим, позивач не позбавлена можливості звернутися до власника земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2329 від 05 жовтня 2016 року, в якій Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, відмовила у задоволенні позову про визнання за особою в порядку спадкування за законом права на постійне користування земельними ділянками, з посиланням на ст. 407 ЦК України, ст.ст. 19, 20, 23 Закону України «Про фермерське господарство», з тих підстав, що користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, зі змінами внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав. передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України в постанові Верховного суду України № 6-2329 від 05 жовтня 2016 року, що в силу 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON].

Outcome: dismissed