Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, в обґрунтування своїх позовних вимог за якою позивач послався на те, що між сторонами 16 листопада 2019 року було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача позику в розмірі 50000 гривень, зобов`язавшись повернути її до 01 серпня 2020 року, на підтвердження чого надав позивачу розписку. Однак, відповідач у встановлений строк і дотепер борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача вищевказаний борг разом із нарахованими на нього 3% річних та інфляційними втратами в розмірі 501 гривні та 650 гривень відповідно, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач своїм правом подати відзив не скористався, про причини своєї неявки суд не повідомив. Натомість, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він також наполягає на задоволенні позову, заперечень проти розгляду справи в заочному порядку не зазначає (а.с.30). За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 16 листопада 2019 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір безпроцентної позики, за яким останній отримав у позику суму в розмірі 50000 гривень, зобов`язавшись її повернути до 01 серпня 2020 року, підтвердивши факт отримання грошей та своє зобов`язання відповідною розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.7-8). Як встановлено судом та не спростовується матеріалами справи, в обумовлений вказаною вище розпискою строк та у подальшому сума позики повернута відповідачем не була, в зв`язку із чим заборгованість останнього перед позивачем на час розгляду справи складає 50000 гривень - сума основного боргу, а також 650 гривень - нараховані за період з серпня 2020 по жовтень 2020 року інфляційні втрати, 501 гривня - 3% річних від суми основного боргу за період з 01 серпня по 30 листопада 2020 року, а всього - 51151 гривня (а.с.4). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договору позики від 16 листопада 2019 року, форма та зміст якого відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 50000 гривень є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат від основної суми боргу, суд керувався тим, що за змістом ст.ст.509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відтак, до грошового зобов`язання беззаперечно належить і зобов`язання позивальника повернути позикодавцю отриману у позику суму грошових коштів, а тому до зобов`язання із повернення простроченої позики можуть застосовуватись положенням ст.625 ч.2 ЦПК України щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, інфляційні втрати нараховуються лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Такі правові висновки суду відповідають правовим позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року по справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, а також у правовій позиції Верховного Суду у постановах від 22 червня 2020 року по справі №752/10525/16-ц. Приймаючи до уваги наведену вище правову позицію суду з урахуванням на те, що договір позики, а отже і виникле на його підставі у відповідача перед позивачем грошове зобов`язання, укладений у національній валюті України - гривні, позика не повернута у передбачений в договорі строк, суд приходить до висновку, що здійснене позивачем нарахування на суму основного боргу інфляційних втрат та 3% річних є правомірним, обґрунтованим, а вимоги про стягнення таких нарахувань на підставі ст.625 ч.2 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в повному обсязі, що зумовлює і необхідність задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір в розмірі 840,8 гривень (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved