Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] Ахмеда про стягнення боргу. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що в 2006 році між нею з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] грошову суму у розмірі, еквівалентному 15000,00 доларів США, яку останній у повному обсязі зобовязався повернути в строк до 21 квітня 2007 року. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, до теперішнього часу [PERSON] суму позичених грошей не повернув, у звязку з чим [PERSON] звернувся до суду. Повноважний представник позивача [PERSON] у судове засідання зявилась, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання неодноразово не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини нявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши думку сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази й документи, які були надані суду, надавши виниклим між сторонами по справі правовідносинам належну правову оцінку, провівши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування достатньої кількості законних підстав для задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 21 квітня 2006 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] Ахмедом з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] грошову суму у розмірі 15000,00 доларів США. Відповідно до умов правочину, позичальник був зобовязаний повернути основну суму боргу [PERSON] в строк до 21 квітня 2007 року включно. В підтвердження укладення вказаного договору позики й саме на зазначених умовах, а також вказані обставини були засвідчені [PERSON] шляхом складання розписки та її видачі позикодавцеві [PERSON] Проте, як свідчила позивач [PERSON], відповідач до теперішнього часу основну суму позики не повернув. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджуються змістом самої розписки від 21 квітня 2006 року. Проте, як свідчила позивач [PERSON], відповідач до теперішнього часу основну суму позики не повернув. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи зі згадуваного договору позики від 21 квітня 2006 року, боржник [PERSON] був зобовязаний повернути основну суму позики в строк не пізніше 21 квітня 2007 року. Проте, як встановив суду, відповідач до теперішнього часу даного зобовязання не виконав. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобовязання з повернення суми позики за правочином. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин й виходячи із вказаного договору позики від 21 квітня 2006 року, суд прийшов до наступного висновку. За офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним Банком України на день ухвалення даного судового рішення, а саме на 21 грудня 2010 року, 100,00 доларів США еквівалентні 796,35 гривням України, тобто основна сума боргу в даному випадку у гривні складає 15000,00 х 7,96 = 119400,00 гривень. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення заявлених вимог [PERSON] та за даним спором стягненню з відповідача [PERSON] підлягає грошова сума у розмірі 119400,00 гривень, яка є основною сумою позики за договором від 21 квітня 2006 року. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2,3 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 79 ч.ч.1,3 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4) витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору (державного мита) у розмірі 758,00 гривень, а також суму понесених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 гривень. Разом з тим, у звязку із перерахунком заявленої до стягнення суми боргу позивачем [PERSON], суд вбачає обґрунтованим стягнути з відповідача [PERSON] суму недоплаченого судового збору (державного мита) у розмірі 1194,00 758,00 = 436,00 гривень за ст. 3 ч.1 п/п «а» Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» на користь держави.

Outcome: approved