Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Вказувала, що між нею та [PERSON] 01.06.2011 р. був укладений договір дарування 5/6 часток квартири [ADDRESS], посвідчений ПН ММНО [PERSON] Проте квартира залишилась в одноосібному користуванні та володінні позивачки. На переконання [PERSON] вказаний Договір є недійсним, оскільки під час укладання договору вона знаходилась в тяжкому фізичному та моральному стані внаслідок смерті своїх дітей, сподівалась на допомогу з боку відповідачки. [PERSON] зазначала, що вона мала на меті укласти інший договір, однак помилилась щодо його природи та фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати недійсним з моменту укладання Договір дарування 5/6 часток квартири [ADDRESS], укладений між нею та [PERSON], посвідчений 01.06.2011 р. за реєстровим № [NUMBER] ММНО [PERSON] Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про їх задоволенні. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на дотримання усіх вимог діючого законодавства під час укладання договору. Третя особа, ПН ММНО [PERSON], згідно заяви, просила паро розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 5/6 часток квартири [ADDRESS] належали на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності міської ради м. Миколаєва 14.07.2006 р. згідно з розпорядженням від 14.07.2006 р. №1673-р; Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ПН ММНО [PERSON] 08.02.2011 р. за № 176, Свідоцтва право на спадщину за законом, виданого ПН ММНО [PERSON] 08.02.2011 р. за №179. Чоловік позивача [PERSON] помер 09.02.2001 року. Син позивача [PERSON] помер 04.07.2010 року. Син позивача [PERSON] помер 05.07.2010 року. Позивач [PERSON], [INFO] є літньою людиною, в силу похилого віку має хронічні захворювання, які після смерті синів загострились, стан здоровя погіршився, відповідно до пояснень свідків у судовому засіданні та витягів із історії хвороби. 01.06.2011 р. між [PERSON] та [PERSON], яка проживала однією сімєю м без реєстрації шлюбу з одним із синів позивача, до його смерті, був укладений Договір дарування, відповідно до умов якого позивачка подарувала відповідачці 5/6 часток вищевказаної квартири. Згідно п. 5 Договору дарування дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. У відповідності до п. 7 Договору дарування після ознайомлення з проектом цього договору сторони заявили та гарантували один одному, що укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обмовлені в ньому, тобто не є удаваним чи фіктивним правочином, також сторони не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору та його правові наслідки. Відповідно до п. 8 Договору дарувальник зобовязується передати обдаровуваній, а обдаровувана повинна прийняти подаровані 5/6 часток квартири у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовам цього Договору. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що договір дарування з відповідачкою вона вчинила під впливом помилки. Зазначала, що неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину вплинуло на її волевиявлення. Так [PERSON] зазначала, що за рік до укладання даного договору в неї одночасно померли два сини, в звязку з чим вона перебувала в тяжкому, пригніченому душевному стані, страдала депресивними розладами. Інших родичів у [PERSON] немає, вона залишилась сама. В звязку з цим позивачка, як людина похилого віку потребувала стороннього догляду і уваги, та уклала вищевказаний договір, який вважала договором довічного утримання, оскільки відповідачка повинна була, на думку позивача, надавати їй побутову, матеріальну допомогу, забезпечити її лікування. Крім того [PERSON] зазначала, що після укладання договору вона залишилась проживати у спірній квартирі та проживає там до теперішнього часу. Інші особи, крім неї, в квартирі не зареєстровані. Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивачки, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тощо. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договоруне може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України при розгляді справи № 6-372цс16 та у Постанові ВСУ від 21.10.2015 року № 6-202 цс 15. Отже, враховуючи вищенаведене, оцінюючи надані докази у сукупності, суд встановив, що позивачка, як людина похилого віку, яка в звязку з тяжкими душевними переживання після смерті рідних та за станом здоровя потребувала стороннього догляду та уваги, погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність відповідачки лише за умови довічного утримання та укладаючи спірний договір дарування помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення. Вказані обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки, відповідно до частини шостої статті 154 ЦПК України заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють, у даному випадку, до набрання рішенням суду законної сили, відповідно накладений ухвалою суду від 31.08.2016 року арешт на нерухоме майно підлягає скасуванню після набрання рішенням законної сили Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved