Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивача вказує, що в 2010 році між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] грошову суму в загальному розмірі 25000,00 доларів США, яку остання у повному обсязі зобов'язалась повернути до 10 березня 2010 року. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання до теперішнього часу [PERSON] суму позичених грошей не повернула, у зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надійшла заява про підтримання заявленого позову у повному обсязі та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, представлені суду та забезпеченні при розгляді справи, правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, провівши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування законних підстав для часткового задоволення заявленого позову - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 10 лютого 2010 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передав позичальникові [PERSON] грошову суму в загальному розмірі 25000,00 доларів США, яку остання у повному обсязі зобов'язалась повернути до 10 березня 2010 року. Укладення договору позики було засвідчено позичальником шляхом складання розписки від 10 лютого 2010 року та її видачі позикодавцеві. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] не визнає самого факту вчинення відповідного правочину та, відповідно, отримання від [PERSON] в позику грошових коштів, що, за переконанням сторони, виключає виникнення обов'язку з їх повернення. У зв'язку з правовою позицією сторони судом призначались експертизи. Так, згідно висновку №9362/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами справи №2/1519/7539/11, складеного експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Кошелюк А.О., - текст розписки від 10 лютого 2010 року, виконаний самою [PERSON] Під час розгляду справи та з огляду на заперечення сторони відповідача проти ухваленого експертного висновку, у відкрите судове засідання викликалась експерт Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Кошелюк А.О. - з приводу надання усного пояснення свого висновку. Згідно пояснень експерту, зафіксованих технічними засобами, відтворення яких знаходиться в матеріалах справи, експерт цілком підтримала ухвалений висновок. Не зважаючи на викладене та на забезпечення всебічного і об'єктивного розгляду справи, 15 липня 2013 року за клопотанням сторони відповідача судом було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам за відповідним фахом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 08 січня 2014 року матеріали справи були повернуті до суду, призначена експертиза була виконана та експертами Куріпко К.П., Молибогою М.П., Слободянюком О.П. був складений висновок №11728/11729/13-32 судово-почеркознавчої експертизи від 23 грудня 2013 року. Згідно даного висновку, рукописні записи розписки від 10 лютого 2010 року та підпис від імені [PERSON] - виконані самою [PERSON] Висновки судових експертів є повними, оскільки експертами були дослідженні всі подані їм об'єкти, надані вичерпні відповіді на порушенні перед ними питання. Висновки є ясним, оскільки чітко викладені та мають визначений, конкретний характер. Виходячи з викладеного, заперечення [PERSON] спростовуються матеріалами справи. При цьому суд виходить з того, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися зокрема письмовими доказами та рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ст. 218 ЦК України). Відтак, надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу ст. 1048 ч.1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом розписки. Однак відповідач [PERSON] не виконала відповідного грошового зобов'язання, суму позики не повернула. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень розписки, [PERSON] отримала визначену суму грошових коштів в користування до 10 березня 2013 року. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] прострочила виконання зобов'язання з повернення суми позики. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин і виходячи з положень договору позики від 10 лютого 2010 року, з огляду на офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України, основна сума боргу визначена позивачем станом на 14 жовтня 2011 року у розмірі 25000,00 х 7,9737 = 199342,50 гривень. Заявляючи вимогу про стягнення з боржника суми процентів за користування позикою позиція позивача відповідає положенням ст. 1048 ч.1 ЦК України, за якою якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За період з 10 лютого 2010 року по 14 жовтня 2011 року позивач представив суду відповідні розрахунки, з яких виходив [PERSON] при встановлені загальної суми процентів з урахуванням показників облікової ставки (10,25% - на період з 12 серпня 2009 року по 07 червня 2010 року; 9,50% - на період з 08 червня 2010 року по 07 липня 2010 року; 8,50% - на період з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010 року; 7,75% - на період з 10 серпня 2010 року по звернення позивача до суду). З даними розрахунками суд погоджується та вбачає їх обґрунтованими, у зв'язку з чим загальна сума процентів складає 27848,13 гривень. Перевіряючи обґрунтованість відповідної вимоги суд виходить з того, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми лише в тому випадку, якщо інший розмір процентів не встановлений договором (ст. 625 ЦК України). Втім, заявляючи вимогу про стягнення з боржника трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення, позивачем не враховано того факту, що розмір процентів визначений та заявлений позивачем на рівні облікової ставки Національного банку України. З цієї підстави суд відмовляє позивачеві в задоволені даної вимоги. Окрім того, позивач просив суд стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції, про що надав суду відповідні розрахунки. Однак, у зв'язку з тим фактом, що у виниклому між сторонами по справі грошовому зобов'язанні було визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті (доларах США), суд не погоджується з розрахунками позивача щодо встановлення розміру інфляційних за відповідний період прострочення зобов'язання, оскільки суд не знаходить можливим застосовувати встановлені Державним комітетом статистики України (в теперішній час - Державна служба статистики України) індекси споживчих цін (індекси інфляції) щодо валюти іноземної держави. Виходячи з викладеного, суд відмовляє позивачеві в задоволені даної вимоги. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для часткового задоволення відповідних вимог [PERSON] та за даним грошовим зобов'язанням стягненню з відповідача [PERSON] підлягає грошова сума у загальному розмірі 199342,52 + 27848,13 = 227190,63 гривень, з яких 199342,52 гривень - основна сума боргу, 27848,13 гривень - сума процентів за користування позикою. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - в розмірі 1700,00 гривень; суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - в розмірі 120,00 гривень.

Outcome: partial