Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майнові права, розподіл спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - ТОВ «Берег-Будгруп». В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду позивач [PERSON] пояснювала, що з листопада 2005 року по травень 2008 року вона проживала однією сім'єю з [PERSON], після чого 24 травня 2008 року між сторонами був укладений шлюб. До реєстрації шлюбу особами було набуто в кредит у власність певне майно. В теперішній час між сторонами виникло питання поділу спільного майна, однак відповідач [PERSON] заперечує наявність майнових прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та вважає нерухомість особистою власністю. Оскільки в позасудовому порядку вирішити відповідні спірні питання сторонам не вдалось, [PERSON] звернулась з позовом в суд, в якому просила: встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] з листопада 2005 року по 24 травня 2008 року, визнати майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном, визнати право власності [PERSON] на 1/2 частку майнових прав на вказану квартиру, а також стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/2 ідеальну частку спірної квартири в розмірі 27548,85 доларів США та судові витрати. Представник позивача у судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Берег-Будгруп» у відкрите судове засідання з'явився, від імені та в інтересах товариства не заперечував проти задоволення заявлених вимог. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення даного позову - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно договору №365 про часткову участь будівництва житла від 06 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, пайщик [PERSON] зобов'язується прийняти часткову участь в будівництві квартири [ADDRESS], а підприємство ТОВ «Берег-Будгруп» зобов'язується здійснити будівництво відповідного житлового будинку та після його здачі в експлуатацію передати пайщику квартиру, загальною площею 40,21кв.м. (п.п. 2.1., 2.2., 3.1. договору). Згідно додатку №1 до договору №365 про часткову участь будівництва житла від 06 січня 2006 року, сторонами погоджено графік оплат: 05 грудня 2009 року - 8263,16 доларів США, що становить 15% вартості; 15 грудня 2006 року - 46824,55 доларів США, що становить 85% вартості. На момент розгляду справи відомості про прийняття вказаного будинку в експлуатацію відсутні. При цьому 25 грудня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір №2006/13.2-06/1069, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 46824,00 доларі США з розрахунку 12,25% річних на інвестування будівництва квартири [ADDRESS] на строк по 24 грудня 2021 року з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Згідно іпотечного договору від 25 грудня 2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І., під реєстраційним №2526, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку нерухоме майно - майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 40,21кв.м., квартиру [ADDRESS], погодженою сторонами вартістю 55087,52 доларів США. 24 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Київського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис №329 від 24 травня 2008 року. Як свідчить довідка за підписами голови ЖБК «Приморський-15» [PERSON]., бухгалтера ЖБК «Приморський-15» [PERSON] та [PERSON], мешканці будинку [ADDRESS], [PERSON] проживала цивільним шлюбом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з листопада 2005 року до укладення шлюбу 24 травня 2008 року. В матеріалах справи присутні копії фотографій за різні періоди, зокрема датовані липнем 2005 року, вереснем 2005 року, січнем 2006 року, лютим 2006 року, березнем 2006 року, квітнем 2006 року, травнем 2006 року, червнем 2006 року, вереснем 2006 року, груднем 2006 року, травнем 2007 року, червнем 2007 року, липнем 2007 року, січнем 2008 року, квітнем 2008 року тощо, які свідчать про близькі стосунки між [PERSON] та [PERSON] до реєстрації шлюбу. Твердження [PERSON], що він до укладення шлюбу з [PERSON] не проживав за адресою квартири [ADDRESS], спростовуються матеріалами справи. За відомостями паспортного документу [PERSON] в 02 квітня 2003 року зареєстрований за адресою квартири [ADDRESS]. Але суд не погоджується із стороною відповідача в тому, що відсутність реєстрації [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] може розглядатись в якості доказу фактичного непроживання особи за цією адресою. Посилання і пояснення позивача [PERSON] з приводу поданої в суд заяви, наряду з представленими суду письмовими доказами, підтвердили свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим у суду не виникло сумнівів щодо достовірності їхніх свідчень. Згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №10.5.1-17/96-1380 від 06 квітня 2010 року, зобов'язання за договором кредиту від 25 грудня 2006 року були достроково виконані [PERSON] в повному обсязі в квітні 2010 року, тобто майже через 2 роки після реєстрації шлюбу з [PERSON] Стороною позивача було представлено суду показання технічного приладу, що має функцію відеозапису, які відтворені в електронному вигляді на носії інформації (КД-диску №б/н, файл «M2U00219.mpg», датований 24 травня 2008 року), який в силу ст. 57 ЦПК України приймається судом як доказ. Як встановлено судом та не підтверджено сторонами, відео відзняте на заході, присвяченому реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] З зафіксованої промови батька [PERSON] - [PERSON] - випливає, що питання придбання квартири для забезпечення житлом [PERSON] та [PERSON] обговорювалось задовго до реєстрації шлюбу між сторонами всередині сім'ї, було спільним рішенням сторін. Як свідчила сторона позивача, у зв'язку із затягуванням будівництва будинку, в якості подарунку на свадьбу та допомоги в оплаті квартири [PERSON] передав подружжю грошову суму в розмірі 1000 (одна тисяча долларів США), що підтверджується вказаним відеозаписом. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд звернув увагу на наступне. Як визначає ст. 3 ч.ч.2,4 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В силу ст. 21 ч.2 СК України, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Однак, як встановлює ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Факт знайомства та початок стосунків восени 2005 року, наряду з іншим, підтверджено безпосередньо письмовими запереченнями [PERSON] проти позову. Суд враховує відомості про працевлаштування та дохід відповідача, але при цьому зазначає, що відповідні дані не спростовують тверджень позивача про існування між сторонами фактичних шлюбних відносин до офіційної реєстрації шлюбу. У зв'язку з викладеним, на спірні майнові права поширюються положення глави 8 СК України (ст. 74 СК України). Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд вважає, що до спірних відносин належить застосувати положення ст. 61 СК України. Отже, позовні вимоги в частині визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] є законними та обґрунтованими. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При визначенні частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності суд виходить з положень ст. 70 СК України, згідно з якими частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи відсутність шлюбного договору між сторонами та будь-якої іншої домовленості між особами, суд вважає, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на майнові права на спірну квартиру становить 1/2. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як чітко регламентує ст. 365 ч.ч.1,2 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Матеріали справи свідчать, що питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірної частки майнових прав на квартиру сторонами не вирішувалось, необхідних дій не вчинялось, не зважаючи на заявлені [PERSON] вимоги. Виходячи з факту заперечення [PERSON] проти заявлених вимог в повному обсязі, погодження компенсаційних виплат не є можливим. Таким чином, суд вважає обґрунтованим визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на спірне майнові права в рівних частках, тобто по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявленого позову.

Outcome: partial