Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, [PERSON] посилалась на ті обставини, що з листопада 1999 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період знаходження у зареєстрованому шлюбі [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS]. В теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано. [PERSON] свідчила, що вказана квартира була придбана у шлюбі за грошові кошти, які належали їй особисто. Однак у зв'язку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно статусу даної квартири подружжю не вдалося, [PERSON] звернулась з позовом в суд, в якому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Заперечуючи проти заявлених вимог та виходячи з аналогічних обставин, [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому посилався, що зазначена квартира є об'єктом права спільної власності подружжя, у зв'язку з чим просив суд визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання з'явились, заявлені вимоги підтримали, в задоволенні вимог [PERSON] просили відмовити. [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання з'явились, заявлені вимоги підтримали, в задоволенні вимог [PERSON] просили відмовити. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов задоволення вимог [PERSON] та відмову в задоволенні вимог [PERSON] - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 06 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАГС виконкому Одеської міськради, актовий запис №1218 від 06 листопада 1999 року. В період знаходження у шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 02 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Сторонами по справі не заперечувалось, що спільна дитина сторін проживає з [PERSON] 22 серпня 2002 року між [PERSON], [PERSON], що діяли від власного імені, а також від імені неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 39,7кв.м., посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2-3771. Відповідно до умов договору позивач [PERSON] купила вказану квартиру і набула право власності на відповідний об'єкт нерухомості. Майнові права набувача були належним чином зареєстровані, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» №4062565 від 06 липня 2004 року. Право власності на вказане спірне майно було набуте у власність в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому згідно ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно пояснень сторони позивача, на момент придбання та протягом подальшого проживання у спірній квартирі, майнові права [PERSON] були дотримані. Заперечення належності спірної квартири [PERSON] на праві особистої власності з боку [PERSON] виникли після розірвання шлюбу між сторонами в вересні 2014 року. З вимогами про визнання спірної квартири особистою власністю [PERSON] первісно звернулась до суду в червні 2016 року, з вимогами про поділ спільного майна подружжя [PERSON] звернувся в грудня 2016 року. Таким чином, строки позовної давності в даному випадку суд не вбачає порушеними, у зв'язку із чим відмовляє у їх застосуванні та розглядає заявлені позовні вимоги по суті. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Однак при цьому на підставі ст. 57 ч.1 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд встановив, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11 квітня 1979 року, та сестрою [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від [INFO] року. 30 жовтня 1980 року на ім'я [PERSON] із сім'єю з чотирьох осіб був виданий ордер [NUMBER] на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 65,1кв.м. 27 вересня 1999 року вказана квартира була приватизована [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 10 липня 2002 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., відповідно до умов якого позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали вказану квартиру. Як зазначалось, відплатний правочин, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, був укладений 22 серпня 2002 року. Правова позиція первісного позивача [PERSON] ґрунтується на тому, що грошові кошти, отримані за рахунок реалізації квартири [ADDRESS], загальною площею 65,1кв.м., у розмірі 21392,00 гривенеь (п.2 договору від 10 липня 2002 року) були витрачені, в тому числі, на покупку квартири [ADDRESS], загальною площею 39,7кв.м., вартістю 11960,00 гривень (п.2 договору від 22 серпня 2002 року). Доводи [PERSON] підтвердили свідки сторони - [PERSON], [INFO] року народження, [PERSON], [INFO], які були попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги у встановленому законом порядку. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Ураховуючи викладене, суд погоджується із обґрунтованістю визнання спірної квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] У зв'язку з цим, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] та поділу спірної квартири. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із задоволення позову [PERSON] та відмовою у задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати: суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 551,20 + 275,60 + 2887,30 = 3714,10 гривень.

Outcome: approved