Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ПП «[PERSON] Україна» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, третя особа [PERSON]. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивач вказував, що з 01 листопада 2008 року по 03 серпня 2010 року [PERSON] працював в ПП «[PERSON] Україна» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом. Стверджує, що за весь час роботи на посаді, що він обіймав з грудня 2008 року по липень 2010 року йому не доплачували грошові суми по заробітній платі на загальну суму 39639,20 гривень. Позивач зазначав, що був звільнений за власним бажанням з 19 серпня 2010 року на підставі наказу №17/к від 18 серпня 2010 року, але в порушення вимог ст. 117 КЗПП України з ним адміністрація ПП «[PERSON] Україна» не розрахувалася по заробітній платі та відпускним, тому просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку за період з березня 2015 року (час звернення до суду) по березень 2016 року (час ухвалення судового рішення). [PERSON] неодноразово уточнив позовні вимоги, та згідно заяви від 26 лютого 2016 року позивач остаточно просив стягнути з відповідача на його користь: суму невиплаченої заробітної плати за весь час роботи в ПП «[PERSON] Україна» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з грудня 2008 року по липень 2010 року в розмірі 39639,20 гривень; несплачені суми відпускних з урахуванням недоплаченої заробітної плати з грудня 2008 року по липень 2010 року в розмірі 3980,84 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 33280,00 гривень; витрати на правову допомогу в розмірі 8190,00 гривень. До уточнених позовних вимог позивач приєднав свої розрахунки. Представник позивача [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача ПП «[PERSON] Україна» у відкрите судове засідання зявився, від імені та в інтересах підприємства заявлені вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в матеріалах справи є письмові заперечення на заявлений позов. Третя особа директор ПП «[PERSON] Україна» [PERSON], у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, що надав позивач, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даного позову враховуючи наступне. Встановлено, що наказом №59-к від 30 жовтня 2008 року [PERSON] призначено на посаду головного бухгалтера за сумісництвом в ПП «[PERSON] Україна». Вказане підтверджується наказом про прийняття на роботу (а.с.32). Наказом №17/к від 18 серпня 2010 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказане підтверджується заявою позивача, наказом про його звільнення за власним бажанням (а.с.37,38). З початку розгляду справи позивач посилався на те, що за весь час роботи в ПП «[PERSON] Україна» йому не були надані відпустки. Вказане спростовується матеріалами справи. Встановлено, що позивач працював на підприємстві на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з 01 листопада 2008 року по 03 серпня 2010 року. В матеріалах справи є копія особистої заяви позивача на імя директора ПП «[PERSON] Україна» від 30 жовтня 2009 року про надання йому відпустки у звязку з наданням відпустки за основним місцем роботи (а.с.34). За заявою позивача на підставі наказу №35 від 30 жовтня 2009 року головному бухгалтеру [PERSON] була надана відпустка строком 24 календарних днів з 02 листопада 2009 року по 25 листопада 2009 року за період роботи на підприємстві з 01 листопада 2008 року по 31 жовтня 2009 року (а.с.33). За вказаним наказом №35 від 30 жовтня 2009 року позивачем [PERSON], як головним бухгалтером підприємства була розрахована сума відпускних за 24 дні в сумі 452,62 гривень, що підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000012 за листопад 2009 року, копія якої приєднана до справи (а.с.41а). В матеріалах справи є також копія заяви головного бухгалтера [PERSON] від 22 липня 2010 року про надання відпустки з 26 липня 2010 року (а.с.36). На підставі вказаної заяви за наказом №14/к від 23 липня 2010 року [PERSON] головному бухгалтеру за сумісництвом було надано щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року за час роботи на підприємстві з 01 листопада 2009 року по 31 жовтня 2010 року (а.с.35). На підставі наказу №14/к від 23 липня 2010 року позивачу [PERSON] була також нарахована сума відпускних в розмірі 222,50 гривень. Вказана сума розрахована безпосередньо позивачем [PERSON], який обіймав посаду головного бухгалтера за сумісництвом. Вказане також підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000009 за липень 2010 року, копія якої приєднана до матеріалів справи (а.с.44). Судом звернута увага, що позивач законність вказаних вище наказів про відпуски не оспорює. У період перебування позивача у відпустці за наказом №14/к від 23 липня 2010 року, 03 серпня 2010 року позивач [PERSON] подає на імя директора підприємства заяву про звільнення за власним бажанням. Представник відповідача пояснював, що після виходу позивача у відпустку він жодного разу не зявлявся на роботі, заяву про звільнення за власним бажанням надіслав поштою. З урахуванням заяви позивача на підставі наказу №17/к від 18 серпня 2010 року (це час, коли мала закінчитися відпустка позивача) позивача було звільнено за власним бажанням з 19 серпня 2010 року за ст. 38 КЗпП України (а.с.37). В ході розгляду справи, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що за весь час роботи адміністрація підприємства не доплачувала йому заробітну плату. Вказані доводи позивача спростовуються матеріалами справи. Зі змісту індивідуальної відомості про застраховану особу пенсійного фонду [PERSON], що приєднана до матеріалів справи, вбачається, що за весь час роботи на підприємстві [PERSON] було нараховано та виплачено заробітну плату та суми відпускних за: листопад 2008 року 2560,00 гривень; грудень 2008 року 430,00 гривень; січень 2009 року 230,00 гривень; лютий 2009 року 215,00 гривень; березень 2009 року 215,00 гривень; квітень 2009 року 215,00 гривень; травень 2009 року 215,00 гривень; червень 2009 року 215,00 гривень; липень 2009 року 500,00 гривень; серпень 2009 року 500,00 гривень; вересень 2009 року 700,00 гривень; жовтень 2009 року 700,00 гривень; листопад 2009 року 520,80 гривень; грудень 2009 року 750,00 гривень; січень 2010 року 870,00 гривень; лютий 2010 року 870,00 гривень; березень 2010 року 870,00 гривень; квітень 2010 року 885,00 гривень; травень 2010 року 885,00 гривень; червень 2010 року 885,00 гривень; липень 2010 року 890,00 гривень (а.с.3-5). В ході розгляду справи позивач не надав доказів тому, що він виконував ще додаткову роботу, крім роботи головного бухгалтера підприємства, за яку адміністрація ПП «[PERSON] Україна» зобовязана була йому сплачувати додаткові гроші. Однак при цьому матеріали справи свідчать, що крім ПП «[PERSON] Україна» [PERSON] працював за сумісництвом в ПП «Продтовари», ТОВ «ІСГП «Янтар», ПП «Флігл Транспортні Системи», ЗАТ «Теплосервіс», ПП «[PERSON] Порт Україна», МПП «Рассвет», ТОВ «Златоград», ПП «[PERSON] Вантажні Автомобілі», ПП «Тюф», МП «Гриф», ПП «Літус ІК», ТОВ «Майстербуд» тощо. Позивач стверджував, що при його звільнені за власним бажанням з боку ПП «[PERSON] Україна» не було здійснено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В силу ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Вказані доводи позивача спростовуються матеріалами, що зібрані по справі. В ході розгляду справи встановлено, що позивач, як головний бухгалтер за сумісництвом в ПП «[PERSON] Україна» повністю отримував всі суми по заробітній платі та грошові кошти за відпустками. В обґрунтування своїх доводів про порушення трудового законодавства адміністрацією ПП «[PERSON] Україна» позивач посилався на те, що він звертався до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області. Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області (ТДІзПП) від 14 жовтня 2013 року, за наслідками звернення [PERSON] встановлено, що при прийнятті на роботу документально не визначено тривалість робочого дня, чим порушено вимоги ст. 29 КЗпП України; нарахована заробітна плата за дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги ст. 30 Закону України «Про оплату праці» щодо обовязку власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний бухгалтерський облік витрат на заробітну плату та п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року; не проведена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки, чим порушено ст. 83 КЗпП України; не виплачено заробітну плату за липень 2010 року в день звільнення, чим порушено ст. 116 КЗпП України. Аналізуючи інформацію, що міститься у даному листі суд звернув увагу, що за його змістом не вбачається, що при здійсненні перевірки було виявлено наявність заборгованості ПП «[PERSON] Україна» по заробітній платі перед [PERSON] Більш того, лист містить відомості про надання [PERSON] на підставі наказу №35 від 30 жовтня 2009 року щорічної відпустки з 02 листопада 2009 року по 25 листопада 2009 року, а також на підставі наказу №14/к від 22 липня 2010 року щорічної відпустки з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року Тобто за період роботи в ПП «[PERSON] Україна» позивачу [PERSON] було надано 24 + 24 = 48 календарних днів основної щорічної відпустки, що спростовує доводи позивача [PERSON] про ненадання йому щорічної відпустки протягом всього часу роботи в ПП «[PERSON] Україна». Копії відомостей пенсійного фонду спростовують доводи позивача про те, що суми відпускних не були нараховані та виплачені. В день видання кадрового наказу про звільнення (18 серпня 2010 року) та наступного дня (19 серпня 2010 року) [PERSON] не працював, копію наказу про звільнення не вимагав та не звертався до керівництва ПП «[PERSON] Україна» з приводу внесення відповідних записів до трудової книжки. Як свідчить акт комісії ПП «[PERSON] Україна» від 20 серпня 2010 року, складений із виходом за місцем проживання [PERSON] за адресою: місто Одеса, вулиця Бреуса, будинок №26/2, [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення. При цьому, виплата заробітної плати [PERSON] за липень 2010 року була здійснена адміністрацією ПП «[PERSON] Україна», що підтверджується відомістю на виплату грошей №ВЗП-000008 за липень 2010 року, що містить підпис [PERSON] про отримання 729,27 гривень (а.с.66). В матеріалах справи присутня заява [PERSON] на імя начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якій заявник зазначає про те, що у відомостях на виплату грошей в ПП «[PERSON] Україна» за червень та липень 2010 року не розписувався, у звязку з чим вбачає в діях керівництва підприємства наявність ознак кримінальних правопорушень та просить притягнути винних до кримінальної відповідальності (а.с.162). Але як випливає з листа СУ ГУНП в Одеській області №4/Л-89 від 01 лютого 2016 року, 30 вересня 2015 року у вказаному кримінальному провадженні прийнято рішення про закриття на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення), однак 01 лютого 2016 року матеріали кримінального провадження направлено до прокуратури для перевірки обґрунтованості прийнятого рішення. Але при цьому сам факт отримання грошей за червень та липень 2010 року [PERSON] не оспорює, в рамках цивільної справи від позивача не надходило заяв про забезпечення доказів стосовно даних відомостей про виплату грошей. Посилання позивача на лист ТДІзПП від 14 жовтня 2013 року при обґрунтуванні доводів про порушення відповідачем трудового законодавства, суд прийняти не може. Інспекцією були виявлені ознаки порушення трудового законодавства, однак згідно уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку. Тобто з суті позовних вимог та правової позиції при розгляді справи слідує, що [PERSON] не оспорює законність невизначення тривалості робочого дня та нарахування заробітної плати за дні щорічної відпустки. Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 ч.1 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року (справа №6-64цс13), за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Давши оцінку доказам, що зібрані по справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача недоплаченої суми заробітної плати за весь час роботи в ПП «[PERSON] Україна», стягнення суми відпускних з урахуванням суми недоплаченої заробітної плати не підлягають задоволенню. При цьому враховуючи, що у відповідності з вимогами ст. 116 КЗпП України з позивачем при звільнені було проведено повний розрахунок, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 8190,00 гривень, які позивач сплатив за договором про надання послуг з фізичною особою [PERSON] з встановленим строком дії договору з 03 лютого 2015 року по 03 лютого 2018 року, та визначеною вартістю часу роботи виконавця послуг в розмірі 630,00 гривень. Всього за послуги було сплачено 8190,00 гривень. Однак суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, відмова позивачу в позові не дає підстав для задоволення його вимог про стягнення грошей за правову допомогу. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON], з яким був укладений договір, має юридичну освіту, має посвідчення адвоката, відсутні докази того, що сума, яку вимагає стягнути позивач за надану йому допомогу, взагалі ним була сплачена за договором про надання послуг з фізичною особою, відсутні докази того, що виконавець послуг сплатив податки на користь держави з вказаної суми.

Outcome: dismissed