Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В позові від 30 квітня 2015 року [PERSON] звернулася з вимогами до спадкоємця [PERSON] та просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з спадкодавцем [PERSON] в період часу з 07 квітня 2012 року по 12 квітня 2015 року. Просила визнати спільною сумісною власністю придбані в період спільного проживання житловий будинок з відповідними господарськими будовами та спорудами [ADDRESS], що розташована по [ADDRESS] загальною площею 0,0795га /надалі житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS], та два банківські вклади на суму 8664,72 долари США та 48181,05 грн., що знаходяться на рахунках у публічному акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк», також просила визнати право власності на ? частку зазначеного майна. 15 травня 2015 року [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з спадкодавцем [PERSON] в період часу з 07 квітня 2012 року по 12 квітня 2015 року, визнати спільною сумісною власністю житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS], та просила визнати право власності на ? частку зазначеного майна. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2015 року суд залучив до участі у справі як співвідповідача іншого спадкоємця неповнолітню [PERSON], законний представник якої [PERSON] та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Краматорської міської ради. Рішенням Краматорського міського суду від 03 лютого 2016 року в позові [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, вказуючи що судом не враховані належні та допустимі докази, якими є покази свідків які вказували на проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю ще до придбання спірного будинку, в належній позивачу квартирі за іншою адресою. Також судом безпідставно зроблено висновок про те, що спірний будинок придбано за кошти виручені від продажу [PERSON] належного йому нежитлового приміщення, оскільки нежитлове приміщення про яке йшлося було подароване на підставі правочину який неоспорений, та відсутні інші докази щодо отримання коштів від продажу нежитлового приміщення. Заслухавши доповідача, пояснення [PERSON] та її представника [PERSON], пояснення неповнолітньої [PERSON] її законного представника [PERSON] та представника [PERSON], за відсутності [PERSON] і Органу опіки та піклування Краматорської міської ради від яких надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за таких підстав. Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства та бюджету з [PERSON] на момент набуття останнім права власності на спірне майно, оскільки суд вважав що непідтверджена наявність взаємних прав та обов'язків і усталених відносин притаманних подружжю, при цьому суд керувався тільки тим, що спірний будинок [ADDRESS] та земельну ділянку придбано за кошти, що належали [PERSON] на праві особистої власності, які були виручені від продажу належного виключно йому нежитлового приміщення, та позивач не підтвердила фінансової участі в придбанні будинку. Та згідно висновків суду, встановлений факт перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах вже після придбання спірного будинку не свідчить про ведення спільного господарства і не є підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення, відповідно до положень статті 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом не повно з'ясовані обставин що мають значення для справи. Вирішуючи позовні вимоги, суд правомірно застосував норми сімейного кодексу України /надалі СК України/ та Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/ до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є майно, набуте після набрання чинності цими кодексами та свої вимоги позивач обґрунтовував наявністю обставин які виникли в період їх дії. Згідно обставин у справі [PERSON] та [PERSON] в шлюбі не перебували, та статтею 74 СК України визначено що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною 2 статті 74 якого передбачено, що на майно яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, відповідно до змісту наведеної норми, умовою визнання майна спільною сумісною власністю є спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю. Судом першої інстанції встановлений факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю вже після придбання житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS], з 21 червня 2013 року. При цьому судом враховано довідку з місця проживання [PERSON] Біленьківської селищної ради Краматорської міської ради № 179 від 21 січня 2016 року /а.с. 144/ та акт від 19 листопада 2016 року, складений комісією цієї ж установи /а.с.145/, із яких вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована в [ADDRESS], фактично проживала з червня 2013 року однією сімєю без шлюбу з [PERSON] та вела з ним спільне господарство по день смерті 12 квітня 2015 року та сторони в судовому засіданні підтверджували обставини зазначені в довідці, також зазначені обставини підтверджено письмовими доказами і показами свідків. Зокрема, обставини щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], допитані судом, покази яких є належними та допустимими доказами. Також покази зазначених свідків об'єктивно підтвердили свідки [PERSON], яка являлася сестрою померлого [PERSON] та свідок [PERSON] з яким [PERSON] підтримував дружні відносини протягом останніх 25 років, які також підтверджували факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], однак вказували що останній почав спільно проживати із [PERSON] саме з 01 травня 2012 року, при цьому стверджували що до придбання спірного будинку [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS]. Разом з тим, обставини щодо спільного проживання та ведення господарства [PERSON] та [PERSON] без шлюбу в період 2012, 2014 -2015 років об'єктивно підтверджуються наданими позивачем документальними доказами, так із договору на туристичне обслуговування від 08 вересня 2012 року вбачається що [PERSON] та [PERSON] спільно проводили відпустку в одному готельному номері в період часу з 08 жовтня 2012 року по 15 жовтня 2012 року /а.с. 44, 45/, згідно квитанцій /а.с. 104-114/ [PERSON] здійснювала оплату за комунальні послуги з обслуговування спірного житлового будинку. Отже суд першої інстанції на підставі одних і тих самих доказів, показів свідків та письмових доказів робить протилежні висновки про те, що [PERSON] та [PERSON] до набуття останнім права власності на спірне майно, не підтвердили наявність взаємних прав та обов'язків і усталених відносин притаманних подружжю, а після придбання житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] почали спільно проживати як чоловік та жінка, вели спільне господарство та утримували майно. При цьому без наведення мотивів суд надає перевагу довідці та акту, які не мають переважного доказового значення і складені селищною радою по місцю проживання в житловому будинку [ADDRESS] в яких не могло йтися про факт спільного проживання в інший період та за іншою адресою /в [ADDRESS]/ до якої вказаний орган місцевого самоврядування не має жодного стосунку. У той же час, суд не бере до уваги покази свідків та не вказує в чому їх недостовірність, чи невідповідність іншим зібраним у справі доказам. З огляду на викладене, суд не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано визнання позову відповідачем [PERSON] зроблені в простих письмових заявах на адресу суду /а.с. 42, 92, 94/ та в заяві на адресу суду від 22 квітня 2015 року в якій державний нотаріус засвідчив підпис [PERSON], в яких остання стверджувала про спільне проживання її батька [PERSON] та [PERSON] починаючи з 07 квітня 2012 року. Також неповнолітня [PERSON], її законний представник [PERSON] та представник [PERSON] у своїх поясненнях в судовому засіданні в апеляційному суді не оспорювали факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в зазначений позивачем період часу, заперечуючи проти задоволення позову тільки з підстав придбання спірного майна виключно за особисті кошти [PERSON], та останні не надали суду жодного доказу в спростування обставин спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 01 травня 2012 року по 12 квітня 2015 року. З огляду на викладене, є підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з 01 травня 2012 року по 12 квітня 2015 року. У той же час, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції вірно встановлено що житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] були придбані за договором купівлі продажу покупцем [PERSON] 21 червня 2013 року тобто в період часу з 01 травня 2012 року по 12 квітня 2015 року, чого сторони фактично не оспорювали. Однак, посилання відповідача [PERSON] її законного представника [PERSON] та представника [PERSON] на обставини які покладені судом в обґрунтування рішення суду про те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] набуті за особисті кошти [PERSON], не знаходять підтвердження, оскільки не узгоджуються із дійсними обставинами у справі. Так, суд першої інстанції вважав, що житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] були придбані за кошти що належали виключно [PERSON] отримані останнім від продажу належного йому вбудованого нежитлового приміщення по [ADDRESS] Та зроблені судом висновки не узгоджуються із дійсними обставинами так як відчуження вбудованого нежитлового приміщення по [ADDRESS] відбулось шляхом дарування на підставі наявного в матеріалах справи договору дарування вбудованого нежилого приміщення від 13 квітня 2013 року /а.с. 142/, який неоспорений і невизнаний судом недійсним, та відповідно до змісту якого відчуження відбулось безоплатно. Разом з тим, за договором дарування вбудоване нежитлове приміщення по [ADDRESS] було оцінено в 96780,00 грн., що значно менше вартості житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS], за договором купівлі продажу /а.с. 15/, що склала 156937,75 грн. Також судом першої інстанції не враховано того, що вбудоване нежитлове приміщення по [ADDRESS] було подароване 13 квітня 2013 року, а житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS] придбано 21 червня 2013 року, тобто по спливу значного часу. Апеляційний суд виходить з того, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено обставин з приводу того, що за відчуження шляхом укладення договору дарування вбудованого нежитлового приміщення по [ADDRESS] було отримано кошти в сумі 96780,00 грн., також відсутні жодні інші належні та допустимі докази з приводу того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] були придбані виключно за особисті кошти [PERSON], при цьому пояснення сторони відповідача які не проживали разом із [PERSON], не вели з останніми спільного господарства та не мали спільного сімейного бюджету, не являються належним засобом доказування та не мають наперед встановленої доказової сили. У той же час, суд не врахував положення Сімейного кодексу України відповідно до частини 1 статті 60 якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя /частина 2 статті 60 СК України/. Враховуючи дійсний зміст наведених норм, на праві спільної сумісної власності дружині та чоловікові /жінці та чоловікові, які не перебувають у шлюбі між собою/ належить майно яке було набуте подружжям за час шлюбу, стосовно обставин справи майновий стан осіб що спільно проживали однією сім'єю та отриманих доходів, про який свідчать письмові довідки а.с. 146-149, згідно яких в період часу з 2012 року по 2015 рік [PERSON] мала місце роботи та постійний заробіток, вказують на спільне набуття [PERSON] та [PERSON] спірного житлового будинку та земельною ділянки [ADDRESS]. Отже рішення суду не відповідає вимогам про законність та обґрунтованість, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду і встановлені обставин справи, у зв'язку з чим колегія апеляційного суду на підставі статті 309 ЦПК України вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати, позов [PERSON] задовольнити частково, встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 01 травня 2012 року по 12 квітня 2015 року, визнати житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку з відповідними господарськими будовами та спорудами [ADDRESS] та 1/2 частку земельної ділянки [ADDRESS], що розташована по [ADDRESS] загальною площею 0,0795га. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] законного представника неповнолітньої [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню понесений останньою документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі по 431(чотириста тридцять одній),58 грн. з кожної.

Outcome: partial