Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим у подальшому до Одеської міської ради, [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] помер його дядько [PERSON], який при житті склав заповіт, яким все своє майно в рівних частках заповівйому, [PERSON] та [PERSON], відповідачці у справі. Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є: [PERSON], рідний племінник померлого, [PERSON], донька померлого, та [PERSON], дружина померлого. Стверджував, що він прийняв спадщину після смерті померлого, оскільки залишився проживати в квартирі [ADDRESS] яка належала померлому на праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначав, що він разом з членами своєї родини поховали дядька, та сплатили необхідні кошти по похованню та поминальним обрядам. Вказував, що при зверненні до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. При цьому, державним нотаріусом було рекомендовано йому звернутися до суду з позовом щодо встановлення факту належності спадкодавцю, а саме [PERSON], померлому [INFO] - ? частини квартири [ADDRESS], яка була придбана на ім'я дружини померлого, [PERSON] в період шлюбу. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS] Позивач та його представник, діюча на підставі ордеру серії ОД №225891 від 27 липня 2017 року та угоди від 25 липня 2017 року в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили (а.с.35,36,78). Представник Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 04 січня 2018 року в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася в порядку ст. 128 ЦПК України (а.с. 51). Представник відповідачки [PERSON], діюча за довіреністю від 03 серпня 2017 року у судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Раніше в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в їх задоволенні, оскільки квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], яка все своє майно заповіла [PERSON], яка є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] (а.с. 40,78). Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання сторін та їх представників, яким було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії представників сторін відносить до таких, що суперечать вимогам ст.43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання сторонами своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою в судові засідання сторін та їх представників, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останніх та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про власність», вимоги якого після визнання його втративши силу, були закріпленні в ст. 384 ЦК України та розділами 1 книги третьої Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, так як відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а також регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України. Тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 06 листопада 1955 року міським бюро ЗАГС, актовий запис №2783, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Встановлено, що 28 листопада 2003 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.5). Спадкоємцями за заповітом після смерті[PERSON] є: [PERSON], рідний племінник померлого, [PERSON], донька померлого, та [PERSON], дружина померлого, які своєчасно в установлений законом строк звернулися до державного нотаріуса Сьомої одеської нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (а.с.42,43,49 звор.). З матеріалів спадкової справи №192/2010 щодо майна [PERSON] вбачається, що державний нотаріус Сьомої одеської державної нотаріальної контори своїм листом від 08 квітня 2010 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки останній не надав нотаріусу правовстановлюючий документ на спадкове майно, яке належало [PERSON] при його житті, та рекомендувала звернутися до суду для встановлення факту належності спадкодавцю ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.49). Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази звернення [PERSON] до суду з позовом про встановлення факту належності [PERSON]- ? частини квартири [ADDRESS], що свідчить про відсутність спадкового майна. Судом встановлено, що дружині спадкодавця,[PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS], загальною площею 42,7 кв.м., у тому числі житловою площею 27,4 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [NUMBER] від 14 липня 1997 року (а.с.32 звор.). Вказане свідоцтво про право власності на квартиру [NUMBER] від 14 липня 1997 року було видано на підставі технічного паспорту від 06 червня 1997 року, довідки ЖБК «Жовтневий-7» за № 9с від 24 березня 1997 року про виплату паю, та розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому за № 277 від 14 липня 1997 року (а.с.32 звор.). 20 липня 2007 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 32,33). З матеріалів справи вбачається, що в квартирі [ADDRESS] проживали та були зареєстровані по день своєї смерті: [PERSON] з 12 грудня 1966 року та [PERSON] з 02 жовтня 1967 року, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрації від 03 березня 2007 року (а.с. 45 звор.46). Таким чином, на день смерті[PERSON] в квартирі [ADDRESS] проживали тільки [PERSON] та [PERSON], інші особи в квартирі не були зареєстровані та не проживали. Даний факт також підтверджується довідками ЖБК «Жовтневий-7» № 496 від 10 грудня 2013 року (а.с.86,87). Отже, з матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON], ніхто з його спадкоємців право на спадщину не оформив у зв'язку з відсутністю спадкового майна та правовстановлюючих документів, які б підтверджували право померлого на спадкове майно. Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2000 року був встановлений факт батьківства між [PERSON] та [PERSON] (а.с.63-64). З змісту вказаного рішення вбачається, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] При житті, а саме 20 березня 2010 року, [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.84 звор.). [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.81 звор.). Спадкоємцем за заповітом є [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], шляхом звернення в установлений законом строк до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.80 звор.- 81, 90 звор.). Встановлено, що 26 грудня 2014 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на грошовий вклад (а.с.98). Що стосується тверджень позивача в обґрунтування своїх позовних вимог стосовно того, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана останніми в період їх шлюбу, то суд вважає, що дані твердження не найшли свого підтвердження в судовому засідання, оскільки позивач на підтвердження своїх тверджень не надав жодного доказу. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] знаходилася в житловому будинку, який знаходився на балансі ЖБК «Жовтневий-7». Зі змістусвідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 14 липня 1997 року вбачається, що воно було видано на підставі технічного паспорту від 06 червня 1997 року, довідки ЖБК «Жовтневий-7» за № 9с від 24 березня 1997 року про виплату паю, та розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому за № 277 від 14 липня 1997 року. Отже, відповідно до вказаних вище документів можливо зробити висновок,що членом кооператива ЖБК «Жовтневий-7» була [PERSON], яка в повному обсязі сплатила пайовий внесок за спірну квартиру та отримала в 1997 році, як власник свідоцтво про право власності на квартиру [NUMBER] від 14 липня 1997 року. Статтею 15 Закону України «Про власність» передбачалося, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд-продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності, і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього у особи, яка повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру, надану їй в користування, виникло право власності на вказану квартиру. На даний час Закон України «Про власність» втратив чинність. Відповідно до п.3 ст. 384 ЦК України - будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Отже, з моменту набрання Законом України «Про власність» чинності, [PERSON] фактично стала власником спірної квартири, шляхом оформлення правовстановлюючих документів на неї. Відповідно до діючого на той час законодавства членом кооперативу ЖБК «Жовтневий-7» була [PERSON], і саме вона, як член кооперативу зобов'язана була сплачувати пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] Статтею 145 ЖК України передбачено, що члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Тобто, чоловік [PERSON],[PERSON] мав тільки право на користування спірною квартирою. Суд зазначає, що [PERSON], як чоловік [PERSON], мав право при житті звернутися до суду про виплату йому компенсації, якщо він приймав участь у виплаті пайового внеску за квартиру. При цьому, матеріали справи не містять таких доказів, тому суд вважає, що померлий [PERSON] при житті не вважав себе співвласником спірної квартири і до суду за захистом своїх прав, як співвласник не звертався. Таким чином, вказані факти спростовують твердження позивача, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Крім того, позивач не надав суду доказів того, що [PERSON] був членом ЖБК та вносив пайові внески за спірну квартиру. Отже, суд прийшов до висновку, що квартира[ADDRESS] не належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а тому на день смерті [PERSON], спадщина не відкривалася, оскільки у померлого не було ні якого майна. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач в своєму позові не ставив питання щодо встановлення факту належності [PERSON], померлому [INFO] - 1/2 частини квартири [ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані і незаконні, а тому не підлягають задоволенню, оскільки останнім не надано жодного доказу в їх обґрунтування. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вони безпідставні і не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 640,00 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судовий збір не повертається.

Outcome: dismissed