Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

в позові вказано, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , якій належало право на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS] на частку в ГБК №8 та 1/2 на дачі у садівничому товаристві «За мир»; позивач проживав з спадкодавцем на час відкриття спадщини, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а тому прийняв спадщину. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а 27/07/2016 позивач подав заяву про прийняття спадщини батька. Тому позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на: 1/4 квартири [ADDRESS] гаража [ADDRESS] ; 1/4 дачної земельної ділянки в садівничому товаристві «За мир». В судовому засіданні представник позивача надала перед судом пояснення про те, що позивач проживав з батьками на час відкриття спадщини матері, а тому на підставі ЦК України 1963 року вступ у фактичне володіння спадщиною, позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, в наступному відкрилась спадщина батька позивача і позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, однак батько скла заповіт; позов подано про визнання права власності на 1/4 частину квартири, оскільки матері позивача належала 1/2 частина квартири, у позивача немає правовстановлюючих документів; нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів; позов про втрату права користування квартирою є доказом проживання позивача в спірній квартирі. В судовому засіданні представник відповідача заперечила позов та надала перед судом пояснення про те, що будь-яких правовстановлюючих документів, крім квартири не існує, до складу спадщини дачна земельна ділянка і гараж не входили; на час відкриття спадщини спадкодавець не здійснював користування гаражем і дачною земельною ділянкою; довідка про користування іншими об`єктами складена в 2006 році, задовго до відкриття спадщини; право користування гаражем та дачною ділянкою було припинено спадкодавцями; квартира належала спадкодавцю на праві власності в цілому і право власності посвідчено правовстановлюючим документом ЖБК №23; батько сторін склав заповіт на користь відповідачки, а тому це її спадщина, а позивача усунуто від спадщини в такий спосіб; позивач подав заяву про прийняття спадщини матері через два роки після її смерті і тільки тому, що дізнався про те, що батько сторін заповів своє майно відповідачці; позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а тому представник відповідача просила суд застосувати позовну давність до його позову; відповідачка не порушувала будь-яких прав позивача, оскільки вони у нього не виникали; квартира в ЖБК №23 належала виключно батьку сторін; після смерті матері сторін заяву про прийняття її спадщини подав тільки батько сторін. В судовому засіданні відповідачка підтримала пояснення свого представника; батько склав заповіт щодо квартири на користь відповідачки, оскільки це була виключно його квартира і про це знав позивач, тому він почав спори, коли дізнався про заповіт; правовстановлюючий документ на квартиру перебуває у відповідачки, що є свідченням, що квартира належала виключно батькові, а він свідомо заповів її відповідачці, оскільки позивач конфліктував з батьком за його життя. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] [PERSON] зареєстрований сином [PERSON] та [PERSON] 04/11/2016 нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не поданням жодного документу про право власності спадкодавця. 02/03/2006 видано довідку Івано-Франківського садівничого товариства «За мир» про те, що [PERSON] користувався садовою ділянкою. Будь-якого доказу про те, що земельна ділянка в садівничому товаристві «За мир» входила до складу спадщини на час відкриття спадщини позивач нотаріусу не подав. Будь-якого доказу про те, що земельна ділянка в садівничому товаристві «За мир» входила до складу спадщини на час відкриття спадщини позивач суду не подав. 27/07/2016 позивач подав заяву про прийняття спадщини [PERSON] 06/03/2006 ГБК №22164734 видав довідку про те, що [PERSON] є членом ГБК та має в особистій власності металевий гараж. Будь-якого доказу про те, що металевий гараж входив до складу спадщини на час відкриття спадщини позивач нотаріусу не подав. Будь-якого доказу про те, що металевий гараж входив до складу спадщини на час відкриття спадщини позивач суду не подав. Відповідно до змісту позову [PERSON] про виселення позивача зі спірної квартири [PERSON] зазначив, що він є одноосібним власником спірної квартири, яка належить саме йому на праві власності, при цьому [PERSON] зазначив, що його дружина [PERSON] проживала у відповідній квартирі, але вона не була і він не визначав її в якості співвласника. 20/01/2019 [PERSON] склав заповіт щодо квартири на користь відповідачки, в якому вказав, що квартира належна саме йому. 31/10/2003 позивач подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину його матері [PERSON] 05/11/2003 видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , за яким встановлено, що спадщину склали два грошових вклади. Нотаріусом не встановлено, що до складу спадщини [PERSON] входить право на спірну квартиру, дачну земельну ділянку, металевий гараж. Відповідно до будинкової книги щодо прописки громадян в спірній квартирі, в ній зареєстровано позивача. Обставина реєстрації та проживання позивача в спірній квартирі визнана відповідачем та її представником. Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу №116 ним посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі сплати ним повної вартості квартири в сумі 85123300 карбованців. Таким чином єдиним власником квартири [ADDRESS] в правовстановлюючому документі, виданому ЖБК №23 вказано [PERSON] . При цьому суду не надано доказу того, що [PERSON] є власником спірної квартири, здійснила особисто чи спільно з [PERSON] платежі на оплату вартості квартири. Проживання членів сім`ї [PERSON] в спірній квартирі не вказує на їх власність на відповідну квартиру. В ч. 2 ст. 77 ЦПК України вказано, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже безпосередньо на позивача покладено обов`язок довести обставину належності на праві власності [PERSON] прав власності на 1/2 частки в речовому праві на спірну квартиру. У спосіб сплати нею особистих грошових коштів в оплату вартості 1/2 частки вартості квартири або сплати нею спільно з [PERSON] їх спільних грошових коштів. В п. 5-1. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.87 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказано, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. Таким чином право власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі належить члену кооперативу, який повністю здійснив грошовий пайовий внесок, а не членам його сім`ї або іншому з подружжя. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.87 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказано, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору; б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні; в) поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру. Так в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» вказано, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Тому право власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі визначалось за членом кооперативу, який вніс свій пайовий внесок за квартиру. Відповідно до довідки ЖБК №23 пайовий внесок внесено особисто та одноосібно [PERSON] , а не [PERSON] та [PERSON] спільно. Отже для доведення обставини належності спірної квартири [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності позивач зобов`язаний був довести перед судом, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання здійснено саме за рахунок спільних коштів відповідних осіб. Натомість позивач не подав суду жодного доказу того, що пай за спірну квартиру сплачено за рахунок спільних коштів подружжя. Суду також не надано доказу того, що з часу внесення паю і видачі довідки про належність квартири на праві власності № 116 від 1996 року [PERSON] оспорювала посвідчення ЖБК №23 права власності на спірну квартиру виключно за [PERSON] . Суду не надано доказу того, що з часу відкриття спадщини [PERSON] 18/04/2003 позивач оспорив посвідчення ЖДБ №23 права власності на спірну квартиру виключно за [PERSON] . Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже позивачу не гарантовано право на встановлення обставин на основі його припущень. Крім цього позов подано про визнання прав власності на 1/4 квартири, земельної ділянки та гаража, а не щодо 1/4 частки в праві власності. Позов підтримано в судовому засіданні, не подано суду заяву про зміну підстав та предмету спору. Однак не може бути визнано право власності на 1/4 частину неподільної речі. Не може бути визнано право власності на 1/4 частину квартири і гаража без їх безпосереднього поділу на частини. Не може бути визнано право власності на 1/4 частину земельної ділянки без її поділу на частини. Не може бути визнано право власності на 1/4 частину земельної ділянки без будь-якої її ідентифікації за її кадастровим місцезнаходженням. В прохальній частині позовної заяви взагалі не вказано будь-якої ідентифікаційної ознаки земельної ділянки. Про проведення відповідного виду судової експертизи щодо поділу квартири, гаража і земельної ділянки будь-яка зі сторін спору не просила суд. Експертизу може бути призначено виключно за формою встановленою законом - клопотанням заінтересованої сторони, за її ініціативи, за її рахунок. Висновку експерта щодо проведення відповідного виду судової експертизи щодо поділу квартири, гаража і земельної ділянки жодна зі сторін спору не надала суду. Не може бути встановлено фактичних обставин спору та здійснено їх юридичної оцінки за змістом постанови нотаріуса, про що суд просила адвокат позивача, оскільки відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на встановлення фактичних обставин та надання їм юридичної оцінки належить виключно відповідному національному суду. Отже в прохальній частині позову не вказано будь-якої ознаки щодо ідентифікації земельної ділянки в садівничому товаристві «За мир». Не може бути визнано право власності на 1/4 абстрактної земельної ділянки. Позивач не надав суду жодного доказу того, що на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] їм спільно, або кому-небудь з них окремо належала дачна земельна ділянка в садівничому товаристві «За мир» із зазначенням будь-яких реквізитів такої ділянки. Позивач не надав суду жодного доказу того, що на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] їм спільно, або кому-небудь з них окремо належав гараж в ГБК №8. Перед судом не доведено тієї обставини, що металевий гараж взагалі належав до нерухомих речей. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже тільки власнику майна належить право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт цивільних прав, що належить такому власнику. Натомість в позові розміщено прохання про визнання за позивачем права власності на частину квартири, яка належала на праві власності одноосібно [PERSON] , усі права щодо усієї квартири він заповів своїй доньці - відповідачці. Єдиною особою, за змістом позову, яка могла оспорити права [PERSON] на квартиру була його дружина [PERSON] , яка протягом усього часу свого життя не ставила під будь-який сумнів одноосібне право [PERSON] на спірну квартиру, не пред`являла до нього будь-яких претензій щодо квартири, не подала щодо квартири будь-яких позовів до [PERSON] . Тому позивачу не належить право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно, яке йому не належить. Крім цього в ст. 34 Закону України «Про нотаріат» вказано, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Отже посвідчення і оформлення спадкових прав належить до компетенції нотаріуса, а не суду. Таким чином за змістом закону обов`язком позивача є звернення до нотаріуса з підстав, у спосіб, в порядку та у формі оформлення його спадкових прав, а не звернення до суду про виконання функції нотаріуса щодо визнання права власності на речі, на які спадкові права позивача не доведено. Визнання права власності здійснюється з правових підстав, що вказані в ст. 392 ЦК України та є негаторною формою вирішення спорів володіючих власників на відміну від спадкування, що є безспірною формою посвідчення спадкових прав на речі, що входять до складу спадщини. Отже позивачу не належить право на звернення до суду у формі позову з проханням про оформлення його спадщини замість нотаріуса. Так 04/11/2016 нотаріусом складено постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] . Позивач не оскаржив постанову про відмову у видачі йому свідоцтва на спадщину [PERSON] з 04/11/2016. З часу видачі постанови про відмову про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] щодо частки в праві на спірну квартиру, гаража і земельну ділянку сплило більше 3 років. Отже сплив строк оскарження постанови про відмову у видачі свідоцтва про спадщину. Оскільки позивач не оскаржив постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про спадщину, отже ним здійснено дії щодо визнання правових підстав для її ухвалення. 14/04/2007 [PERSON] , батько позивача склав заяву на ім`я голови правління ГБК-8, в якій просив виключити його з членів кооперативу та переписати гараж № [NUMBER] на [PERSON] . Отже в 2007 році [PERSON] вчинив дії щодо відмови від членства в кооперативі та, від прав на гараж № [NUMBER] . Тому вказаний об`єкт цивільних прав, як і земельна ділянка не входили до складу спадщини. В ст. 549 ЦК України 1963 року вказано, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже прийняти у спадщину позивач міг виключно ті права, які її складали, на речі, що належали спадкодавцю, а не на ті які йому не належали. Тому позивачу належить повністю відмовити в позові про визнання за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на: 1/4 квартири [ADDRESS] гаража [ADDRESS] ; 1/4 дачної земельної ділянки в садівничому товаристві «За мир». Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: dismissed