Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи звернення до суду позивач посилалась на ті обставини, 19 листопада 2010 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений та нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач [PERSON] передала у власність набувача [PERSON] нерухоме майно, а [PERSON], в свою чергу, взяла на себе зобов'язання довічно утримувати [PERSON] Проте згодом відповідач в односторонньому порядку припинила виконувати відповідні зобов'язання в належному обсязі. Викладені обставини були розцінені [PERSON] як грубе порушення умов укладеного договору, у зв'язку з чим сторона звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання від 19 листопада 2010 року. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши представлені суду та забезпеченні письмові докази, допитавши свідків, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи і на підставі присутніх в ній доказів було встановлено, що 19 листопада 2010 року між [PERSON] - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №3-2942. Відповідно до п. 1 договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,6кв.м. Як випливає з п.п. 5,6 договору, [PERSON] зобов'язалась довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її їжею, одягом, ліками, необхідною допомогою, зберігати в її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Сторонами визначено грошову вартість матеріального забезпечення в розмірі 1000,00 гривень на місяць з урахуванням комунальних послуг. Проте сторона позивача свідчить, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобов'язання. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як регламентує ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. При цьому згідно ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Згідно укладеного договору, [PERSON] прийняла на себе зобов'язання забезпечувати [PERSON] виходячи з погодженої сторонами вартості такого забезпечення в розмірі 1000,00 гривень на місяць. При цьому в поняття «матеріальне забезпечення» сторонами вкладено придбання їжі, одягу, ліків, надання допомоги та оплату комунальних послуг (п.6 Договору). Проте матеріали справи свідчать, що особовий рахунок на нового власника відповідної квартири не переоформлювався, згідно фінансово-платіжних документів, присутніх у справі, житлово-комунальні послуги оплачуються [PERSON] Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як зазначає ст. 611 ч.1 п.1 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору. Як наводить ст. 651 ч.ч.1,2,3 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Враховуючи заперечення відповідача проти заявлених вимог, доказів належного виконання укладеного договору стороною [PERSON] не представлено. Відповідно до ст. 755 ч.1 п.1 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Як роз'яснює ст. 756 ч.1 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Таким чином суд приходить до висновку про розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача. Згідно ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 277,60 гривень.

Outcome: approved