Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Головного територіального управління юстиції в Одеській області про виключення майна з-під арешту, третя особа [PERSON]. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд позивач вказував, що в березні 2017 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобілю марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], на підтвердження чого [PERSON] було видано довіреність на імя [PERSON] із наданням права розпорядження майном. Однак при намаганні переоформити транспортний засіб в сервісному центрі МВС було виявлено, що автомобіль знаходиться під арештом Головного територіального управління юстиції в Одеській області, накладеним в рамках виконавчого провадження №29321395. [PERSON] звертався до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, однак розглянути питання про зняття арешту не уявилось можливим, оскільки відповідне виконавче провадження завершене в 2012 році та матеріали виконавчого провадження знищені. Виходячи з викладеного, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, в якому просив звільнити з-під арешту автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], накладеного 28 жовтня 2011 року Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження №29321395. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області у відкрите судове засідання не зявився, управління повідомлялось судом про розгляд справи, причини неявки представника суду не відомі. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача за суттю спору, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що на виконанні Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходилось виконавче провадження №29321395, в рамках якого 28 жовтня 2011 року було накладено арешт на автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, чорного кольору, шасі (кузов, рама, коляска) №6T1BE42K87X433065, реєстраційний номер [NUMBER], як на власність [PERSON] Як свідчить довіреність від 20 березня 2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], що видана зокрема на імя [PERSON], [PERSON] уповноважила позивача експлуатувати та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, заставляти тощо) автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, чорного кольору, шасі (кузов, рама, коляска) №6T1BE42K87X433065, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно листа Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області №09.1-3842 від 12 червня 2016 року, виконавче провадження №29321395 було завершене 04 грудня 2012 року на підставі ст. 47 ч.1 п.8 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 15 серпня 2012 року). Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачає ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відтак, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому в силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобовязаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, суд погоджується з позицією сторони позивача, що відсутні правові підставі для обтяження даного майна, у звязку з чим суд доходить висновку про задоволення заявленого позову.

Outcome: approved