Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що протягом 2006-2013 років між сторонами було укладено низку договорів позики на різні суми, відповідно до умов яких позикодавець [PERSON] передавав позичальнику [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 32440,00 доларів США, а остання, в свою чергу, зобовязувалась повернути позику в строки та в порядку, що встановлювались договорами. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, [PERSON] умови договорів виконала не в повному обсязі, у звязку з чим позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідачів суму неповернутої позики в розмірі 62173,50 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, але від особи надійшла заяви про підтримання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заяви про визнання заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що згідно розписок від 10 березня 2006 року, 01 квітня 2006 року, 01 липня 2006 року, 01 жовтня 2006 року, 01 січня 2007 року, 01 березня 2007 року, 01 червня 2007 року, 01 серпня 2007 року, 01 жовтня 2007 року, 01 січня 2008 року, 01 березня 2008 року, 01 червня 2008 року, 01 серпня 2008 року, 01 січня 2009 року, 01 березня 2009 року, 01 червня 2009 року, 01 жовтня 2009 року, 25 січня 2010 року, 14 грудня 2012 року, 20 січня 2013 року, [PERSON] передавав позичальнику [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 32440,00 доларів США, а остання, в свою чергу, зобовязувалась повернути позику за вимогою позичальника. 29 червня 2014 року [PERSON] направив [PERSON] лист із вимогою про повернення боргу. Згідно розписки від 25 липня 2014 року, [PERSON] визнала наявність боргу перед [PERSON] в загальному розмірі 32440,00 доларів США та зобовязалась повернути позику частинами протягом 2 років 6 місяців. Проте, як свідчив позивач, відповідач до теперішнього часу основну суму позики не повернула, зобовязання виконала частково в загальному розмірі 30150,00 доларів США, у звязку з чим залишок боргу [PERSON] становить 2290,00 доларів США, що визначені кредитором в розмірі 62173,50 гривень. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів у справі, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом розписок. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Виходячи з положень розписок від 10 березня 2006 року, 01 квітня 2006 року, 01 липня 2006 року, 01 жовтня 2006 року, 01 січня 2007 року, 01 березня 2007 року, 01 червня 2007 року, 01 серпня 2007 року, 01 жовтня 2007 року, 01 січня 2008 року, 01 березня 2008 року, 01 червня 2008 року, 01 серпня 2008 року, 01 січня 2009 року, 01 березня 2009 року, 01 червня 2009 року, 01 жовтня 2009 року, 25 січня 2010 року, 14 грудня 2012 року, 20 січня 2013 року, боржник [PERSON] отримала визначену суму позики в користування без зазначення строку повернення. Але як свідчить розписка від 25 липня 2014 року, сторони врегулювали та погодили кінцевий термін виконання зобовязання. Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позичальник [PERSON] прострочила виконання зобовязання з повернення суми позики. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п. 12 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Зважаючи на законодавчу регламентацію виниклих між сторонами у справі правовідносин, суд погоджується із обґрунтованістю відповідних вимог та вбачає обґрунтованим стягнути з відповідача заявлену грошову суму позики в розмірі 62173,50 гривень. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у звязку із задоволенням даного позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору у розмірі 640,00 гривень.

Outcome: approved