Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

В серпні 2015 року позивачем подано позов про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що деякий час проживав з відповідачкою однією сімєю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них 16 січня 2008 року народився син [PERSON]. В лютому 2012 року відповідачка разом з сином переїхала на постійне місце проживання до своєї матері в м. Дзержинськ Донецької області. З того часу вони проживають окремо. На теперішній час всі населені пункти Донецької та Луганської областей є районами проведення антитерористичної операції. В тому числі і м.Дзержинськ, де проживає його син. Із засобів масової інформації йому відомо, що зазначене місце неодноразово підпадало під артилерійські обстріли з боку незаконних військових групувань. У звязку з ситуацією, яка склалася внаслідок проведення анти терористичної операції, він постійно хвилюється за життя свого сина і відповідачки. Він запропоновував їм переїхати до нього, але відповідачка відмовляється. Він працює, має постійне місце проживання і має намір приймати участь в вихованні своєї дитини, її фізичному розвитку, спілкуватися з нею, і головне бажання дати своєму сину мирне життя в країні і унеможливити ризики, які можуть призвести до каліцтва чи смерті сина, тощо. Однак, відповідачка, не висловлюючи будь яких причин, всяко перешкоджає його спілкуванню з дитиною. Отже, в інтересах свого сина, він змушений звертатися до суду з цим позовом. В подальшому, позивач змінив раніше заявлені позовні вимоги, надавши суду відповідну позовну заяву, в якій просив встановити його участь, як батька у вихованні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] шляхом побачення з дитиною кожного тижня щосуботи з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., які будуть проходити в готелях чи місцях відпочинку і розваг для дітей м. Дзержинська. Наряду з цим, просив надати йому право два рази на рік, в час, який співпадатиме з його відпусткою, бачитися з дитиною шляхом перебування останнього у нього, з метою поїздки з сином до моря або санаторію для оздоровлення. Позивач та його представник за довіреністю в судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції змінені позовні вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень суду пояснила, що в період часу з жовтня 2006 року по грудень 2009 року вона знаходилась у стосунках з позивачем. Під час спільного проживання, у них 16 січня 2008 року народився син [PERSON]. Вони всі разом проживали в квартирі батьків позивача за адресою м. Знамянка, вул. Фрунзе, 122/180 Кіровоградської області. В кінці 2009 року стосунки між ними погіршилися і вона прийняла рішення проживати окремо від позивача. Вона разом з дитиною переїхала до своєї квартири, яка знаходиться в тому ж самому місті, але по вул. Фрунзе, 122/25. Оскільки ми проживали в одному будинку, то позивач і його батьки мали можливість завжди спілкуватися з дитиною без обмеження часу. В березні 2012 року вона прийняла рішення разом з дитиною переїхати в м. Дзержинськ, де на той час проживала її мати [PERSON] Позивач, не погодившись з її рішенням, звернувся до Служби у справах дітей виконавчого комітету Знамянської міської ради Кіровоградської області з заявою про визнання місця проживання їхньої спільної дитини разом з ним. Після тривалих зясувань всіх обставин, було прийнято рішення про доцільність проживання сина [PERSON] разом з його матірю, тобто нею. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.01.2013 року позивачу були встановлені часи для виховання та спілкування з дитиною щотижня в суботу чи неділю з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за місцем проживання дитини, яке ухвалою апеляційної інстанції залишено без змін. При прийнятті рішень, судам кожній інстанції достовірно було відомо, що дитина проживає разом з матірю в м. Дзержинську Донецької області. Отже, права позивача по справі як батька в прийнятті участі в вихованні і спілкуванні з дитиною, ніхто не порушує і не обмежує. З вересня 2014 року син [PERSON] є учнем ЗОШ 1-3 ступенів № 10 та крім цього є учнем музичної школи ім. І.Карабиця, де дитина навчається з задоволенням, проявив себе як учень з добрими здібностями. Дитина приймає активну участь в громадському житті школи, бере участь в різних шкільних заходах та конкурсах, має багато друзів серед дітей свого віку, користується серед них авторитетом. Тому вважає, що в своїх позовних вимогах позивач проявляє тільки свій батьківський егоїзм стосовно сина. Крім того, суду зазначила, що дитина повністю матеріально забезпечена. Вона працює, має стабільний доход. Також в утриманні сина їй допомагає її мати [PERSON] Разом з цим. Отримує аліментні переводи від позивача на утримання дитини. Наряду з цим, звернула увагу суду на те, що позивач, починаючи з 2013 року жодного разу не відвідував сина, не проявляв бажання з ним побачитися, поспілкуватися або запросити дитину до себе в гості на канікули. Більш того, позивач ні разу не проявив турботи і безпеки за дитину протягом всього періоду проведення антитерористичної операції, яка триває вже півтора роки. З цих підстав, просить повністю відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог та стягнути з нього на її користь понесені нею витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1400 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, просив суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Вимоги відповідача в частині стягнення з позивача на її користь понесені нею витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1400 грн. підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Належно повідомлений представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської міської ради в судове засідання не зявився, надала письмовий висновок щодо розв'язання спору. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та повністю узгоджується з поясненнями сторін по справі, що в період часу з жовтня 2006 року по грудень 2009 року вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. 16 січня 2008 року від спільного проживання у них народився син [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження батьком дитини є позивач по справі, [PERSON] (а.с. 9). Всі разом вони проживали в квартирі батьків позивача по справі за адресою: [ADDRESS]. З кінця 2009 року сторони по справі спільно не проживають. Після припинення стосунків малолітня дитина залишилася разом з матірю, відповідачем по справі. Згідно довідки про склад сімї, виданої обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Північний» (а.с. 29) відповідачка по справі разом з дитиною мешкає у своєї матері [PERSON] за адресою [ADDRESS]. За місцем фактичного проживання відповідачки з дитиною створені всі необхідні умови для їх проживання, квартира обставлена приладами необхідного побуту, в дитини є окрема кімната, в якій є все для розвитку і виховання дитини, що підтверджено актом обстеження умов проживання від 11.09.2015 року (а.с. 30). Судом зясовано, що спільна дитина сторін по справі навчається в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 10 та окрім цього є учнем музичної школи імені [PERSON] м. Дзержинська (а.с. 32-33). За місцем навчання дитина характеризується тільки з позитивної сторони, яка має здібності до навчання. До покладених на нього доручень ставиться сумлінно, приймає активну участь в житті школи та класу, бере участь в культурних масових заходах. Взагалі дитина є скромною, товариською, розсудливою, дисциплінованою. Користується повагою серед учителів та товаришів, має багато друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Із представленої школою характеристики вбачається, що багато уваги вихованню сина приділяє його мати, відповідачка по справі, яка створює всі належні умови для виховання сина, сприяє його всебічному розвитку, тощо. Також судом зясовано, що відповідачка по справі працює (а.с. 34-35), за місцем проживання і роботи характеризується тільки з позитивної сторони (а.с. 30). При цьому, згідно довідки № 929, виданої 10.08.2015 року (а.с. 10) житлово експлуатаційною конторою № 1 м. Знамянка позивач по справі зареєстрований і проживає за адресою [INFO]. [ADDRESS]. На підставі пояснень сторін, матеріалів справи судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України \~27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Згідно із ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На батьків, котрі проживають окремо, покладено обов'язок брати участь у вихованні дитини і вони мають право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитини, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 Сімейного кодексу України). Статтею 158 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо) , місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоровя дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення\~ або\~ не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, спір між батьками дитини щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною розглядався в суді. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.01.2013 року (а.с. 24-26) [PERSON] зобовязано не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином та його вихованні та визначено [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], [INFO] щотижнево з 10 год. до 18 год. в суботу або неділю за місцем проживання дитини, яке ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12.03.2013 року залишено без змін. На теперішній час рішення суду набрало чинності та підлягає виконанню. В той же час позивач заявив нові вимоги про зміну часу спілкування з дитиною, через проведення в Донецькій області антитерористичної операції та надання можливості в дні його щорічної відпустки відпочивати разом з дитиною. У звязку з цим суд зазначає наступне. Виходячи з аналізу вищенаведених положень Сімейного кодексу України підставою для звернення одного з батьків до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є ухилення другим батьком від виконання рішення органу опіки та піклування щодо встановлення часу для спілкування. Як встановлено судом після винесення судом рішення про зобовязання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином, позивач з січня 2014 року ні разу не відвідував дитину. При цьому відповідачка пояснила, що вона не чинила перешкод у спілкуванні позивача з сином. Даний факт позивач не спростував в судовому засіданні. Суд не розцінює факт переїзду відповідачки по справі з дитиною до м. Дзержинську на постійне місце проживання, як спробу останньої уникнути від виконання обовязків, покладених на неї рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.01.2013 року щодо сприянню побачень батька з дитиною та обмеження таким чином прав позивача по справі, як батька. В той же час суд не вважає поважною причиною неможливості відвідування позивачем свого сина в місті Дзержинську проведення на території Донецької області, в тому числі в м.Дзержинську антитерористичної операції, так як гостра фаза такої операції вже минула, на протязі тривалого часу в місті Дзержинську спокійно і нічого не загрожує населенню міста, працюють всі підприємства, установи, в місті забезпечений правопорядок. Такі висновки суду ґрунтуються також на підставі висновку комісії з питань захисту прав дітей виконавчого комітету Дзержинської міської ради, з якого вбачається, що відповідачка по справі не чинить перешкод у спілкуванні позивача з сином, на даний час рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.01.2013 року не скасовано і в повній мірі та в установленому законом порядку виконується відповідачкою, у звязку з чим вважає доцільним залишити [PERSON] спосіб спілкування з сином, визначений йому зазначеним вище рішенням суду, а саме щотижнево з 10 год. до 18 год. в суботу або неділю за місцем проживання дитини (а.с. ). Отже, суд вважає, що підстав для зміни часу для спілкування позивача з дитиною не має. Крім цього, суд вважає, що позивач не довів також позовних вимог в частині можливості відпочивати з дитиною під час відпусток позивача. Адже, по-перше в судовому засіданні позивач пояснив, що він не працює, він тільки намагається працевлаштуватися, тому вимоги в цій частині він заявляє на майбутнє. По-друге, суд погоджується з висновками органів опіки та піклування, які визначили час для спілкування батька з сином за місцем мешкання матері з сином, оскільки дитина є малолітньою, вона постійно проживає з матір'ю, більше прив'язана до неї за своїми почуттями, враховуючи турботу, увагу та любов матері, що свідчить про їх гарні, сталі стосунки, збереження яких, здоров'я та нормальної психіки дитини, тому на даний час розлучення дитини з матірю на певний час не буде відповідати інтересам дитини. Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно повністю відмовити. Що стосується вимог відповідача [PERSON] про стягнення з позивача на її користь понесені нею витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1400 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до розяснень, викладених в п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 3013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно пункту 48 вказаної Постанови підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 14-09/15 від 14.09.2015 року на суму 800 грн. (а.с. 45), № 18-11/15 від 18.11.2015 року на суму 300 грн. (а.с. 101) та № 14-12/15 від 14.12.2015 року на суму 300 грн. (а.с. ) відповідачкою на отримання правової допомоги адвоката було сплачено 1400 грн. Однак, в порушення зазначених вище норм Закону, зазначені витрати на правову допомогу, а ні відповідачкою, а ні її представником в суді не доведені, а саме не був представлений розрахунок визначених адвокатом сум, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed