Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

В провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до ОСББ «Патона-13», треті особи - приватний нотаріус Львівського МНО Костишин Б.Т., [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. В ході розгляду справи третьою особою [PERSON] 21.11.2014 року заявлено самостійні вимоги щодо предмета спору, пред'явлено позов до [PERSON] (т.1 а.с.188-190), в якому він просить встановити факт проживання з [PERSON] однією сім'єю як подружжя в період з 09.10.2007 року по [INFO], визнати за ним право на спадкування, як спадкоємця першої черги після смерті [PERSON] та визнати недійсним заповіт, вчинений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 27.04.2012 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за №1-618. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з кінця 2006 року по час подання свого позову постійно проживає в квартирі [ADDRESS]. Власником даної квартири була [PERSON], яка померла [INFO], на запрошення та з дозволу якої він поселився у вказане житло. З жовтня 2007 року і до часу її смерті між ними були сімейні стосунки, як між подружжям, вони мали спільні права та обов'язки, доглядали і піклувались один про одного, вели спільне господарство, проте офіційно шлюб не реєстрували. Оскільки він був фактичним чоловіком померлої, то вважає, що має право на спадкування, як спадкоємець першої черги після смерті [PERSON] в порядку ст.1261 ЦК України. Проте він дізнався, що 27.04.2012 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] Вважає, що на час вчинення заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, її волевиявлення не могло бути вільним і відповідати внутрішній волі, оскільки перед його підписанням була виписана з лікарні, де лікувалась і її психічний стан був хворобливий і нестабільний. Крім цього, в квітні 2012 року [PERSON] часто втрачала свідомість, мала запаморочення, губила речі, не розуміла дійсний стан речей, була млява і не мала власної волі, щоб оформити заповіт. За таких обставин переконаний, що оскаржуваний заповіт має бути визнаний недійсним. Між тим, в ході розгляду справи позовну заяву [PERSON] до ОСББ «Патона-13» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заявою представника позивача [PERSON] - [PERSON] ухвалою суду від 31.05.2016 року залишено без розгляду (т.2 а.с.106). Також, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2016 року (т.2 а.с.107-108) провадження у справі в частині позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю як подружжя в період з 09.10.2007 року по [INFO] закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06.10.2015 року, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У судовому засіданні [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору в частині визнання права на спадкування та визнання заповіту недійсним підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість, зокрема зазначив, що [PERSON] без будь-якого примусу розпорядилася своєю квартирою 27.04.2012 році, склавши оспорюваний заповіт, за яким залишила все своє майно на користь своєї сестри [PERSON] Заповіт був складений у відповідності до вимог ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому доповнив, що померла справді довгий час хворіла, однак у неї був цукровий діабет, медичні документи не підтверджують наявність будь-яких психічних розладів чи захворювань, перебування померлої на відповідних обліках, тому жодних підстав позивачу стверджувати, що [PERSON] при складанні заповіту не могла розуміти значення своїх дій чи керувати ними немає, натомість заповіт на користь [PERSON] відповідав внутрішній волі [PERSON] Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа - Друга Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, при цьому подала суду заперечення за підписом завідуючої нотконтори проти позову [PERSON] в частині визнання заповіту недійсним, з посиланням на те, що при посвідченні оспорюваного заповіту жодних сумнівів щодо дієздатності заповідача у нотаріуса не виникало, [PERSON] у момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем [PERSON], а також могла керувати своїми діями. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], померла [INFO], про що Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 1054 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18.12.2012 року (т.1, а.с. 4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.7). На випадок своєї смерті [PERSON], залишила заповіт, який посвідченого 27.04.2012 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-618, з якого вбачається, що вона заповіла все своє майно своїй сестрі [PERSON] (т.1 а.с.5). З копії спадкової справи №20/2012 після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 52-100), заведеної приватним нотаріусом Львівського МНО Костишин Б.Т., вбачається, що 27.12.2012 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON] (т.1 а.с. 55). Крім того, 29.04.2013 року в Другу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся також і [PERSON] (т.1 а.с.81). [PERSON], звертаючись до суду з позовом, свою вимогу про визнання за ним права на спадкування, як спадкоємця за законом першої черги після смерті [INFO] [PERSON] обгрунтовує спільним проживанням з померлою однією сім'єю як чоловіка і дружини з жовтня 2007 року і до часу смерті [PERSON] Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Між тим, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06.10.2015 року, яке набрало законної сили, в позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини з 09.10.2007 року по [INFO], визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину зазначеної квартири відмовлено. В цьому рішенні суд встановив, що відсутні правові підстави для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка і дружини в період з 09.10.2007 року по [INFO], вони не були пов'язані спільним побутом, між ними не існувало взаємних прав і обов'язків (т.2 а.с. 90-91). Наведене не спростовано [PERSON], а також ним не надано суду на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних і допустимих доказів, які б давали суду правові підстави вважати його спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], а тому, за таких обстави, позовна вимога [PERSON] про визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, задоволенню не підлягає. Крім того, позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON] від 27.04.2012 року, посилаючись на те, що такий укладено з порушенням вимог закону, за відсутності вільного волевиявлення [PERSON] на вчинення цього правочину, оскільки через хворобу вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК України. За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 2, 3 ст.203 ЦК передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За умовами ст.1234 ЦК України, право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю. Частиною 2 ст.1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно роз'яснень, даних в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Так, пред'являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач покликається на свої сумніви у спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Поряд з цим, [PERSON] у позовній заяві і в судовому засіданні не наводить жодного конкретного доказу на підтвердження існування обставин, які згідно закону є юридичними фактами, що формують підставу для визнання недійсним заповіту з наведених у позові підстав. Судом у справі за клопотанням [PERSON] призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза відносно [PERSON] (т.2 а.с.46). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 60 від 05.02.2016 року КЗ ЛОКПЛ ( т.2 а.с.65-67), аналізуючи матеріали справи, медичну документацію встановлено, що [PERSON] впродовж життя один раз у віці 54 років перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні. Була виписана з лікарні з відновленою працездатністю, без будь-яких психічних порушень. В подальшому, з 1990 року і до смерті [PERSON] в психіатричних закладах не лікувалась, за медичною допомогою до психіатрів не зверталась. Враховуючи вік виникнення, клінічну картину, картину, тривалість та перебіг симптомів, перенесений [PERSON] в грудні 1989 - січні 1990 р. психічний розлад, згідно сучасної кваліфікації, відповідає діагностичним критеріям тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі гострого поліморфного психотичного розладу. В подальшому, з 2001 року підекспертна хворіла цукровим діабетом, при поступленні в терапивтичне відділення 13.04.2012 лікарем відмічено наявність порушень пам'яті, які з врахуванням подальших записів в історії хвороби, носили тимчасовий характер і були обумовлені погіршенням соматичного стану. Під час лікування в квітні 2012 року терапевтичному стаціонарі спостерігалась позитивна динаміка загального стану [PERSON], будь-яких психічних порушень лікарем не описано. Була виписана з лікарні з покращенням, в задовільному стані 24.04.2012, тобто за три дні до укладення заповіту. За час стаціонарного лікування у хірургічному відділенні з 29.05.2012 по 13.06.2012 лікарем зазначалось, що [PERSON] перебувала в ясній свідомості, адекватна. Вищенаведене свідчить, що на час укладання заповіту 27 квітня 2012 року у підекспертної будь-яких хворобливих психічної діяльності не відмічалось. [PERSON], [INFO], на момент укладення заповіту 27.04.2012 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Даний висновок складений у порядку і відповідно до вимог ст.147 ЦПК України, Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.10.2001 N 397 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 березня 2002 р. за N 219/6507, з врахуванням наявної медичної документації відносно [PERSON], а тому суд оцінює такий як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження. Вказаним висновком не підтверджується перебування заповідача [PERSON] в момент складання заповіту 27.04.2012 року у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. В судовому засіданні експерт [PERSON] дав пояснення про те, що експертна комісія аналізуючи медичну документацію дійшла висновку, що [PERSON] на момент укладення заповіту 27.04.2012 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а перебування [PERSON] на лікуванні у психіатричній лікарні в грудні 1989 р. - січні 1990 р. не спростовує таких висновків, оскільки таке лікування було пов'язане із тимчасовим психічним розладом. В подальшому [PERSON] на лікуванні чи на відповідному обліку не перебувала. Інших медичних документів чи об'єктивних даних, які б вказували на перебування на обліку, звернення до лікаря чи лікування [PERSON] у зв'язку з психічним станом здоров'я або хоча б породжували сумніви щодо її незадовільного психічного стану до, після і на час складання оспорюваного заповіту суду представлено не було. Крім того, суд не вбачав підстав для призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, про що заявляв представник позивача [PERSON], оскільки наведені ним мотиви призначення такої експертизи грунтувались на припущеннях, суб'єктивних твердженнях, а відтак таке клопотання судом було відхилено з огляду на його безпідставність і те, що висновок експерта № 60 від 05.02.2016 року не можна вважати неогрунтованим і таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Таким чином, твердження позивача, що [PERSON] за наявності ряду захворювань не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що її волевиявлення на час складання оспорюваного заповіту не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, суд оцінює виключно як суб'єктивні і такі, що не знайшли свого об'єктивного підтвердження належними і допустимими доказами під час розгляду справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги вимоги процесуального законодавства, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір , та що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає, що за наведених обставин, [PERSON] не доведено належними доказами підставності своїх позовних вимог, підстав недійсності оспорюваного заповіту [PERSON] з наведених позивачем мотивів судом не встановлено. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed