Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

В провадженні суду відповідно до ухвали судді Пархоменко І. О., постановленої 08.12.2017 року, знаходиться цивільна справа з єдиним унікальним № 631/1068/17 (провадження № 2/631/38/21) за позовом [PERSON] , від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Міносян Ю. Л., до ТОВ «Кредитні ініціативи» та Нововодолазького РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А.,- «Про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню», де позивач, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю, просить визнати виконавчий напис від 04.10.2016 року № 17959, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» заборгованості за кредитним договором № 03004974600 від 12.02.2008 року у загальній сумі 77353,47 гривень, таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» на його користь судові витрати в сумі 640,00 гривень (а. с. 3 4, 22 - 23). На обґрунтування позовних вимог сторона позивача зазначила, що відповідно до\~постанови Державного\~виконавця Нововодолазького\~РВ ДВС\~ГТУЮ у\~Харківській області\~Вязової А.\~А.\~від 10.03.2017\~року відкрито\~виконавче провадження\~на підставі\~виконавчого напису\~нотаріуса Київського\~міського нотаріального\~округу Чуловського\~В.\~А.\~від 04.10.2016\~року про\~стягнення з\~ [PERSON] \~на користь\~ТОВ «КРЕДИТНІ\~ІНІЦІАТИВИ» заборгованості\~за кредитним\~договором в\~розмірі 77353,47\~гривень.\~12.02.2008\~року між\~позивачем та\~ТОВ «ПРОСТОФІНАНС»\~було укладено\~кредитний договір\~№ 03004974600,\~згідно з\~яким [PERSON] \~надано кредит\~у сумі\~49375,00\~гривень.\~18.05.2012\~року між\~ТОВ «ПРОСТОФІНАНС»\~та ТОВ\~«КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ»\~укладено договір\~купівлі-продажу\~кредитного портфелю,\~за яким\~ТОВ «ПРОСТОФІНАНС»\~відступило,\~а ТОВ\~«КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ»\~прийняло на\~себе право\~грошових вимог\~до боржників,\~зокрема,\~право грошової\~вимоги до\~боржника за\~кредитним договором\~№ 03004974600\~від 12.02.2008\~року.На підставі пунктів 1.1.\~та 3.1.\~Кредитного Договору\~№ 03004974600\~від 12.02.2008\~року та\~Додаткової угоди\~№ 1\~до цього\~Договору (графік\~платежів),\~укладеного між\~ТОВ «ПРОСТОФІНАНС»\~та [PERSON] ,\~строк кредитування\~визначений в\~60\~місяців.\~Згідно з\~графіком платежів\~остаточною датою\~повернення кредиту\~є 10.02.2013\~року.\~Отже початком\~перебігу строку\~позовної давності\~є 11\~лютого 2013\~року.Виходячи з\~цього,\~днем виникнення\~права примусового\~стягнення боргу\~ТОВ «КРЕДИТНІ\~ІНІЦІАТИВИ» до\~ [PERSON] \~вважається 11.02.2013\~року,\~тобто наступний\~за остаточною\~датою повернення\~кредиту.Таким чином,\~приватний нотаріус\~Чуловський В.\~А.\~мав право\~вчинити виконавчий\~напис по\~стягненню з\~ [PERSON] \~на користь\~ТОВ «КРЕДИТНІ\~ІНІЦІАТИВИ» суми\~заборгованості за\~кредитним договором\~лише до\~10.02.2016\~року,\~проте,\~виконавчий напис\~вчинено 04.10.2016\~року та\~вказаний період\~за який\~стягується заборгованість\~з 10.06.2015\~року по\~10.08.2016\~року є\~не законним,\~так як\~строк дії\~кредитного договору\~№ 03004974600\~від 12.02.2008\~року сплинув\~10.02.2013\~року.Крім того,\~пунктом 3.2\~глави 16\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого Наказом\~Міністерства юстиції\~України №\~296/5\~від 22.02.2012\~року,\~безспірність заборгованості\~підтверджують документи,\~передбачені Переліком\~документів,\~за яким\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів,\~затверджених Постановою\~КМУ №\~1172\~від 29.06.1999\~року,\~де у\~пункті 2\~«а» зазначено,\~що для\~одержання виконавчого\~напису за\~кредитним договором\~нотаріусу додається\~оригінал цього\~кредитного договору.\~Отже,\~ТОВ «КРЕДИТНІ\~ІНІЦІАТИВИ» надало\~нотаріусу [PERSON] \~оригінал кредитного\~договору №\~03004974600\~від 12.02.2008\~року,\~з якого\~він не\~міг не\~угледіти факт\~спливу дня\~виникнення права\~вимоги.\~Крім того,\~ТОВ «Кредитні\~ініціативи» 12.02.2008\~року зверталося\~до Нововодолазького\~районного суду\~Харківської області\~з позовом\~до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 030049746, однак рішенням суду від 07.07.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено саме у зв`язку із тим, що строки позовної давності сплинули. Тому вважають вказаний виконавчий напис безпідставним, вчиненим з порушенням діючого законодавства та таким, що не підлягає виконанню. Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 1086 від 20.09.2018 року призначений повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольним журналом судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 47, 48, 49 - 54). Представник відповідача ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» - Сербінов О. В., який діє на підставі довіреності № ДВК 58, виданої 29.03.2021 року директором Коньком А. О. на підставі договору про надання правової допомоги від 29.03.2021 року зі строком дії до 29.03.2022 року, надав письмові пояснення щодо позовних вимог [PERSON] , в яких зазначив що позов вони не визнають та заперечують щодо його задоволення, оскільки позивач, підписавши договір про укладання споживчого кредиту, погодився з його умовами. Саме він звернувся до первісного кредитора ТОВ «ПРОСТОФІНАНС» із пропозицією щодо укладення кредитного договору № 03004974600, згідно з яким отримав кредит в сумі 49375,00 гривень. Жодних зауважень та застережень від нього на момент укладання та підписання договору не було. Підписанням договору засвідчено намір сторін прийняти на себе права та обов`язки за цим договором. Укладаючи договір, [PERSON] не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, а тому у зв`язку з неналежним виконанням ним своїх обов`язків було вчинено виконавчий напис за № 17958 про стягнення заборгованості. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує що таке право виникло в стягувача раніше. Отже, ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» без порушень законодавства та умов кредитного договору звернулося до приватного нотаріусу із заявою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі та надало усі встановлені чинним законодавством документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Також зазначив про суперечливість дій позивача, який уклав договір кредиту, витратив отримані кошти на власний розсуд, своєчасно їх не повернув, та, маючи заборгованість по кредиту, звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Що стосується спливу строків позовної давності, то початок обчислення строку пред`явлення кредитором до відповідача виконавчого напису щодо повернених у кредит коштів пов`язаний з моментом настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі. Оскільки відповідних умов щодо зміни строку користування кредитними коштами сторони не укладали, то договір діє до повного виконання сторонами їх обов`язків (а. с. 227 231, 232). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак скористався правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за довіреністю [PERSON] (а. с. 10, 235). Представник позивача [PERSON] [PERSON] , що діє за довіреністю із строком до 29.04.2024 року, у судове засідання також не з`явився, про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи був\~сповіщений своєчасно\~та належним\~чином відповідно\~до приписів\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~про причини\~своєї неявки\~суд не\~повідомив,\~однак надав\~заяву,\~зареєстровану під\~вхідним №\~5968/21-вх\~від 29.10.2021\~року,\~з проханням\~справу закінчити\~розглядом за\~їх із\~позивачем відсутності,\~ураховуючи,\~що позовні\~вимоги вони\~підтримують у\~повному обсязі\~та не\~заперечують проти\~ухвалення заочного\~рішення (а. с. 235, 240, 241). Представник відповідача - Нововодолазького РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області Вязова А. А., що діяла на підставі довіреності, виданої 31.08.2018 року за вихідним № 3255 начальником відділу Пікаловим О. В., у судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 2001/19-вх від 19.03.2019 року, про розгляд справи за наявними матеріалами у їх відсутність (а. с. 103, 104, 235). Представник відповідача ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» у судове засідання теж не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, зави про відкладення розгляду не надав, однак надіслав клопотання, зареєстроване за вхідним № ЕП-955/19-вх від 26.09.2019 року, про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 152, 153, 232, 235). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А. у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав (а. с. 235). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін та їх представників свідчать відповідні заяви та клопотання, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З огляду на таке, відповідно до змісту пункту 3 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України днем вручення судової повістки про виклик є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Крім того, положення частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язують учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Зважаючи на вказане, суд не знаходить підстав задля визнання належно повідомленої третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляд і справи за суттю позовних вимог. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно з пунктом 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017 року (із змінами та доповненнями). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. 12.02.2008 року між ТОВ «ПРОСТОФІНАНС» та [PERSON] укладено в простій письмовій формі кредитний договір № 03004974600, згідно з яким позивач отримав кредит в сумі 49375,00 гривень, що слід повернути в термін до 10.02.2013 року згідно з графіком платежів, визначеним у Додатку № 1 до кредитного договору. При цьому пункт 3.1. договору обумовлює, що кожний щомісячний платіж повинен бути отриманий Кредитодавцем протягом відповідного платіжного періоду не пізніше відповідної дати щомісячного платежу, зазначеної в Графіку платежів (не пізніше 10 числа місяця у відповідному платіжному періоді (а. с. 14 16, 17). Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю, що укладений 18.05.2012 року у простій письмовій формі між ТОВ «ПРОСТОФІНАНС» як продавцем та ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» як покупцем, останній придбав, зокрема, й кредитний портфель за кредитним договором № 03004974600 від 12.02.2008 року, про що свідчить витяг з Додатку № 1 до цього договору (а. с. 18, 19). Виконавчим написом, вчиненим 04.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 17959 (бланк серії НВА № 503610), запропоновано стягнути на користь ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» з [PERSON] заборгованість, що виникла по Кредитному договору № 03004974600 від 12.02.2008 року, право вимоги за яким було відступлене ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» на користь стягувача на підставі договору купівлі продажу кредитного портфелю від 18.05.2012 року. Боржником за кредитним договором є [PERSON] . Строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 10.06.2015 року по 10.08.2016 року. Сума заборгованої складається з: суми заборгованості за кредитом 40656,27 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом 32302,38 гривень; заборгованості по комісії 4394,82 гривень. Загальна сума заборгованості становить 77353,47 гривень та суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису (а. с. 11). Постановою державного виконавця Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Вязової А. А., що винесена 10.03.2017 року на бланку серії ВП № 53549523, відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 17959 від 04.10.2016 року, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» заборгованості за кредитним договором в розмірі 77353,47 гривень (а. с. 12). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 07.07.2016 року за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] «Про стягнення заборгованості», у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 86490,13 гривень відмовлено із зазначенням, що саме за спливом строків позовної давності (а. с. 20). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про нотаріат» № 3425- XII від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями), Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями), Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року та постанови Великої Палати Верховного Суду, прийнятої 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього ж кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Частина 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат» визначає нотаріат в Україні як систему органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відтак, з огляду на пункт 19 статті 34 вказаного Закону нотаріуси вчиняють, зокрема, й виконавчий напис, що є у свою чергу відповідною нотаріальною дією. Слід зазначити, що нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції, не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує, а лише підтверджує право стягувача на стягнення грошових сум або витребування майна від боржника, та має на меті надати стягувачові можливість в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. За змістом\~статті 87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Втім, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, не тільки повинно існувати на момент звернення, а й бути безспірним. Про обов`язковість безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника як умови вчинення нотаріусом виконавчого напису мовить стаття 88 Закону України «Про нотаріат», якою передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вказане підтверджується й Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, підпунктом 3.1 та 3.3 пункту 3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» його розділу ІІ, де обумовлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. В цій частині суд спирається на правозастосовну практику Великої Палати Верховного Суду, яка у своїй постанові, прийнятій 02.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18), зробила висновок про те, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Оскільки, статтею 254 Цивільного кодексу України позовна давність визначена як строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а приписом статті 257 цього ж кодексу зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тому загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить саме цей строк. Підпунктом 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентовано, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Зі змісту матеріалів справи вбачається, що підставою для вчинення 04.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 17959 та викладеного на бланку серії НВА № 503610, є, перш за все, кредитний договір № 03004974600, укладений в простій письмовій формі 12.02.2008 року між ТОВ «ПРОСТОФІНАНС» та [PERSON] , згідно з яким позивач отримав кредит в сумі 49375,00 гривень, що слід повернути в термін до 10.02.2013 року, а по-друге, - укладений 18.05.2012 року відповідний договір, за яким ТОВ «ПРОСТОФІНАНС» продав ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» кредитний портфель за цим кредитним договором. Втім, [PERSON] , звертаючись до суду із цим позовом, зазначає, що нотаріальну дію, яку оспорює, вчинено нотаріусом поза строками, обумовленими законом, надаючи суду на підтвердження цього факту рішення Нововодолазького районного суду Харківської області, ухвалене 07.07.2016 року за позовом ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» до [PERSON] «Про стягнення заборгованості», що набрало законної сили та не скасоване на час розгляду цієї справи судом, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 86490,13 гривень відмовлено із посиланням на сплив строків позовної давності. Як чітко вказано у частинах 1 і 2 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Також частиною 4 статті 82 цього ж кодексу вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, виконавчий напис, що оспорюється, безумовно вчинений за межами строків позовної давності, встановленої законом, так як з моменту кінцевої дати повернення кредиту, яка припадає на 10.02.2013 року (або 02.10.2013 року згідно із графіком платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору), сплинуло більш ніж три роки, з огляду на таке. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Також, частиною 1 статті 255 та частинами 1 і 5 статті 254 цього ж кодексу передбачено, що, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином, відповідно до змісту тексту договору кінцевою датою повернення кредиту є 10.02.2013 року, а тому відлік спливу позовної давності розпочинається з 11.02.2013 року, що є понеділком, і спливає саме 11.02.2016 року, що є четвергом, тобто робочим днем. Також, відповідно до змісту додатку № 1 до кредитного договору, який містить у собі графік повернення кредиту та передбачає кінцеву датою повернення кредиту як 02.10.2013 року, що є середою, то відлік спливу позовної давності розпочинається з 03.10.2013 року і спливає саме 03.10.2016 року, що є понеділком, тобто робочим днем. Оскільки спірний виконавчий напис вчинено 04.10.2016 року, то, безумовно, нотаріальна діє має місце поза встановлених строків. Приходячи до такого, суд зауважує, що аналізує посилання представника відповідача за довіреністю, який у своїй заві про розгляд справи за їх відсутності вказує на зміст пункту 6.7 кредитного договору, укладеного між сторонами, де вони домовились про збільшення строку позовної давності та встановили його тривалістю у 10 років (а. с. 35). Втім копію договору не надає. Одночасно з цим й представник позивача, який звернувся до суду із цим позовом від імені та в інтересах [PERSON] , надав копію договору, яка не містить в собі пункту 6.7, що свідчить про неналежне виконання сторонами своїх процесуальних прав та обов`язків. Проте, суд наголошує, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на час вчинення нотаріальної дії, обумовлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Положення частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України мовлять про те, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Таким чином, збільшення позовної давності, встановленої законом, за домовленістю сторін, не є підставою для врахування її нотаріусом при вчиненні такої нотаріальної дії як виконавчий напис, бо у такому випадку позовна давність встановлена вже не законом, а договором. Крім того, у відповідності до підпунктів 3.2 і 3.5 наведеного вище пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений постановою Кабінету\~Міністрів України №\~1172 від 29.06.1999 року. Спираючись на зміст вказаної постанови в редакції, що діяла на час вчинення спірного виконавчого напису, зокрема, відповідно до її пункту 2, суд вбачає, що підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса є оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Між тим, сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язанням , не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 16.05.2018 року у межах справи з єдиним унікальним № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18). Також Велика Палата Верховного Суду у пункті 34 своєї постанови, прийнятої 15.01.2020 року у межах справи з єдиним унікальним № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), вказала, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі, суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Пунктом 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, затверджених Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2 від 07.02.2014 року, судам нижчих інстанцій надані роз`яснення, щодо яких їм слід мати на увазі, що, виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3425-XII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам. У разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Аналізуючи викладене вище та матеріали справи, в тому числі й кредитний договір № 03004974600 від 12.02.2008, договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.05.2012 року та виконавчий напис, вчинений 04.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. (реєстровий № 17959), суд вбачає наявність спірності заборгованості за кредитними зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ», на що помилково, всупереч вимог чинного законодавства не звернув уваги приватний нотаріус. Приходячи до такого, суд виходить з приписів частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони, треті особи у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем доведений у процесуальний спосіб факт вчинення виконавчого напису, що оскаржується, всупереч вимогам чинного законодавства України. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом визнання виконавчого напису № 17959,\~вчиненого 04.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., щодо стягнення з [PERSON] на користь\~ТОВ«КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» заборгованості за кредитним договором № 03004974600 від 12.02.2008 року у загальній сумі 77353,47 гривень, таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, суд також зазначає, що ухвалюючи рішення, він ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Великої Палати Верховного суду, прийняту 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] , від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Міносян Ю. Л., до ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» та Нововодолазького РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А.,- «Про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України й питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом до ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» та Нововодолазького РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А., Калантай А. М., від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON] , звернувся у 2017 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 1801-VIII\~від 21.12.2016\~року з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1600 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 640,00 гривень, виходячи з розрахунку: 1600 гривень х 0,4 = 640,00 гривень. На виконання вимог частини 5 статті 119 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на час звернення із позовом до суду) до позовної заяви [PERSON] додав документ, що підтверджує сплату судового збору саме у необхідному розмірі (а. с. 1). Відтак, задовольняючи позов, на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з кожного з відповідачів слід стягнути по 320,00 гривень із розрахунку: 640,00 гривень / 2 = 320,00 гривень. Проте, в прохальній частині позовної заяви, сторона позивача висловила своє бажання отримати відшкодування судових витрат тільки від одного відповідача - ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ». Тому, суд, ураховуючи прохання сторони позивача, доходить до обґрунтованого висновку про те, що з відповідача ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» слід стягнути на користь [PERSON] Ѕ частину понесених ним та документально підтверджених судових витрат у виді судового збору в сумі 320,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: partial