Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

В серпні 2017 р. [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом , яким просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20.04.2004 р., укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; та стягнути з відповідачів на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 42\~400 грн., інфляційні витрати у розмірі 199 916 грн.00 коп. та 3% річних у розмірі 17 627 грн.84 коп. а також 10000 грн.00 коп.- компенсацію моральної шкоди. Посилався, як на підставу вимог, на положення ст.ст.203,215,216,1212, 625 ЦК України. Свої вимоги мотивували тим, що 20.04.2004 р. [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у відповідачів квартиру [ADDRESS], яку потім подарував своїй доньці [PERSON] Проте в подальшому згідно судових рішень у позивачів було витребувано спірну квартиру та передано у власність відповідачів, чим порушено права позивачів та завдано матеріальну та моральну шкоду . В судовому засіданні позивач та представник підтримали заявлені вимоги , відповідно до підстав, зазначених у позові. Відповідно до заяви представника відповідача [PERSON], вона позов визнала та просила про розгляд справи без її участі. Інші учасники процесу у судове засіданні не з`явились, повідомлені належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON], зареєстрований на Південній товарній біржі за №10294 від 18.12.1999 р. 09.01.2003 р. [PERSON] та [PERSON] обміняли належні їм 22/100 частки домоволодіння № 23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві на квартиру [ADDRESS], яка належала в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказаний Договір був посвідчений ПН ММНО [PERSON] Таким чином, [PERSON] та [PERSON] з 09.01.2003 р набули право власності на квартиру [ADDRESS]. 31.03.2003 р. [PERSON] померла. ? частку квартири після її смерті успадкував [PERSON], який є спадкоємцем першої черги після смерті матері. Разом з тим за позовом [PERSON] та [PERSON] рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. договір купівлі ними та неповнолітньою [PERSON] спірної квартири, оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р., був визнаний дійсним та визнано було за [PERSON], [PERSON], [PERSON]\~ право власності на 1/3 частини квартири за кожним. 20.04.2004 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] відчужили квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу. 08.11.2004 р. на підставі Договору [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру. Згідно Довідки про склад сімї за № 00195 від 01.09.2015 р. за адресою: м. Миколаїв, пр.. Миру, 17, кв. 107 зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON] 12.09.2016 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено Рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні, витребування майна, включення частини майна до спадщини, відповідно до якого позовні вимоги було задоволено частково. А саме витребувано у [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] на користь [PERSON]. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.08.2017 р. за [PERSON] у порядку спадкування визнано право власності на ? частку квартири [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що з огляду на вищевикладені обставини вони поза своєю волею втратили придбане ними майно, яке, як вони вважали, було придбано ними на законних підставах, внаслідок незаконних дій відповідачів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3\~ст. 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За правилом\~ст. 658 ЦК України \~право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що один з відповідачів визнав позовні вимоги в повному обсязі, суд дійшов висновку про задоволення позову. Також позивач просив стягнути з відповідачів безпідставно набуті кошти, набуті внаслідок укладеного між сторонами договору, моральну шкоду, інфляційні витрати та 3 % річних. Дослідивши всі докази в сукупності суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. За змістом частини першої\~статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є\~майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 1, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є\~правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є,\~зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті\~1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як вбачається з матеріалів справи, і це не заперечується сторонами, між сторонами був укладений договір, який визнаний рішенням суду недійсним, а значить підстави для збереження грошових коштів отриманих за цим договором відсутні. Крім того, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст. 1166 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину. Перераховані підстави визнають загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Розглядаючи протиправність поведінки заподіювача шкоди, необхідно відзначити, що це поведінка, яка заборонена законом. Таким чином, зобов'язання відшкодувати шкоду виникає за наявності передбачених законом умов і лише за наявності протиправної поведінки, тобто, порушення норм права і суб'єктивного права потерпілого. У даному випадку, протиправність дій відповідачів та наявність причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачам і діяннями відповідачів, її розміру, а також щодо вини останніх в її заподіянні,\~знайшли своє підтвердження в суді. Судом встановлено та сторони не заперечують того факту, що ціна спірної квартири за договором купівлі-продажу, укладеним між сторонами, складає 42 400 грн. 00 коп.. За ч.1 ст.236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, у даному випадку відповідачі не повернули безпідставно отримані кошти, зобовязаний на вимогу... сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений ні договором, ні законом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума боргу складає 42 400 грн.00 коп., інфляційні втрати за період з 20.04.2004 року по 28.02.2018 року - 199 916 грн.00 коп., 3 % річних - за вказаний період - 17 627 грн.84 коп. Відповідно до ст. 525 ЦК України: недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань, якщо інше не передбачене договором або законом. Відповідно до Договору купівлі-продажу сторони підтвердили факт повного розрахунку за придбане нерухоме майно. Згідно умов договору вбачається, що розрахунки між сторонами були проведені в повному обсязі. Тобто при укладенні договору купівлі-продажу сторони визначили ціну відчужуваної квартири 42 400 грн. 00 коп., та зазначили про проведення розрахунків в повному обсязі на момент укладання цього договору. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р.) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи викладене, оцінюючи надані докази у сукупності, з урахуванням положень ЦК України, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи характер завданих позивачу душевних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, їх тривалості та можливості відновлення здоровя та матеріальної шкоди, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. За таких обставин, суд прийшов до висновку, про можливість задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved