Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна, посилаючись на те що в серпні 2008 року вона дізналась, що відповідачем продається житловий будинок в с. Солоне Красноармійського району Донецької області, який належав батькові відповідача, оскільки вона мала намір придбати будинок, то звернулась до відповідача з відповідною пропозицією. Відповідач погодився продати їй будинок за 5000 грн. і попередив, що він не оформив спадщину після смерті батька. Відповідач запропонував сплатити узгоджену між ними вартість будинку і зобов'язався оформити своє право власності на вказаний будинок та укласти з нею договір купівлі-продажу житлового будинку у встановленій законом формі. 27 серпня 2008 року вона сплатила відповідачу 5000 грн., про що останній написав відповідну розписку. Однак до цього часу відповідач не здійснив оформлення права власності на спадковий будинок і на її неодноразові вимоги виконати своє зобов'язання відповідає відмовою. Відвідач без достатньої правової підстави набув майно, а саме 5000 грн., переданих нею відповідачеві в якості оплати за житловий будинок. Тому просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в сумі 13675,50 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна відмовлено. З вказаним рішенням не погодилася позивачка [PERSON] та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані її доводи про те, що в березні 2015 року вона особисто попередила переселенців з зони АТО, які проживали у спірному будинку з відома сільради, про своє бажання вселитися в будинок і продовжувати там жити, але їй подзвонив відповідач та заявив, що законним господарем будинку є він і він бажає, щоб біженці продовжували проживати у будинку. Вважає, що відповідач просто ошукав її, про що вона зверталася із заявою до поліції. Крім того, вважає, що суд ухвалив рішення всупереч вимогам ст. 657 ЦК України. Відповідач продав їй будинок, який не мав права взагалі продавати, бо фактично будинок йому не належав, [PERSON] перешкоджає їй користуватись майном, за яке вона заплатила йому гроші, таким чином, відповідач отримав кошти безпідставно, а дізналася вона про це лише в березні 2015 року, а тому з позовом вона звернулась в межах позовної давності. Позивачка в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов. Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав електронне повідомлення, згідно якого просить справу розглянути за його відсутності, рішення суду залишити без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що той факт, що договір не був посвідчений нотаріально, в той час, як позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що з 27 серпня 2008 року вона зверталась до відповідача з приводу нотаріального оформлення договору купівлі-продажу будинку, суду не надано, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Крім того, за обставинами справи у позивачки, яка передавала 27 серпня 2008 року відповідачеві гроші в сумі 5000 грн. за продаж будинку без оформлення документів, як зазначено в розписці, саме з цього часу виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, але з позовом позивачка звернулась лише 31 серпня 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Проте погодитись з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що [INFO] року помер [PERSON], якому на праве власності на підставі свідоцтва про права власності належав будинок без номеру в селі Солоне Красноармійського району Донецької області, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді зазначеного будинку (а.с.31,48). Після йому смерті відкрилась спадщина, заяву про прийняття спадщини було подано сином спадкодавця відповідачем по справі [PERSON]. Відповідно до розписки 27 серпня 2008 року відповідач [PERSON] продав будинок за вищевказаною адресою без оформлення відповідних документів за 5000 грн. (а.с.6). Свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за адресою: с. Солоне Красноармійського району Донецької області було отримано відповідачем 17 жовтня 2008 року (а.с.49). З обставин справи вбачається, що одночасно з оформленням вищевказаної розписки відповідачем було передано позивачці оригінал технічного паспорту на будинок, в будинок заселились онук позивачки з дружиною, які проживали в будинку, в серпні 2014 року тесть онука позивачки дозволив проживати в будинку переселенцям з зони АТО, передавши їм ключі від будинку. Судом першої інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами укладено не було. 31 серпня 2015 року позивачки звернулась до суду з позовом про стягнення майна набутого без достатньої правової підстави з урахуванням індексу інфляції. Доказів щодо звернення до відповідача з зазначеної вимогою до 31 серпня 2015 року позивачка не надала. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Із системного аналізу положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, частин 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1ст. 1212 ЦК України випливає, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Таким чином, у разі виконання однією стороною зобов'язання його умов та невиконання умов зобов'язання іншою стороною є підставою для повернення отриманого майна (коштів) як безпiдставно набутого. За таких обставин суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав у позивачки щодо зобов'язання відповідача повернути їй майно. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався відсутність підстав для стягнення безпідставно набутого майна та разом із цим суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Але відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Проте суд першої інстанції не звернув на це увагу та відмовив в задоволенні позову і з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог і з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові, тому такий висновок суду є помилковим. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалі справи вбачається, що відповідачем кошти отримано за розпискою від позивачки 27 серпня 2008 року, а позивачка звернулася до суду із позовом 31 серпня 2015 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові за ч. 4 ст. 267 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Outcome: partial