Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

В провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у номері 1-2 газети «Літературна Україна» за 19.01.2019, голова Національної спілки письменників України [PERSON] , полемізуючи на шпальтах газети з головою Київської організації Національної спілки письменників України В. Даниленком, раптом «пригадав» свої протиріччя з головою Київської обласної організації Національної спілки письменників України [PERSON] і написав: «Постмодерніст» і «новатор» [PERSON] знайшов спільну мову з одіозним «радянським ветераном війни в Афганістані», головою Київської обласної організації НСПУ А. Гаєм - затятим комуністом, який досі з гордістю зазначає про себе у Вікіпедії як про «члена КПРС до 1991 року…». Такі відомості, повідомлені в статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та журналіста. Також, відповідач у грубій формі образив позивача, обізвавши його гірше, ніж лайливими кличками, що завдало позивачу морально-психологічної та матеріальної шкоди, що призвела до значного погіршення здоров`я позивача, яку він оцінює в 50000,00 грн. та просить стягнути з відповідача. Просить зобов`язати відповідача за свій кошт оплатити публікацію рішення суду та спростування позивача щодо оприлюдненої відповідачем неправдивої інформації в газеті «Літературна Україна» у тому ж обсягу і на тому ж місці, де була опублікована відповідачем неправдива інформація щодо позивача. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2621,40 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.02.2019 було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Будь-яких процесуальних рішень на адресу суду не надходило. Згідно з частиною 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Положеннями ст.ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних межах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 постанови визначено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що у номері 1-2 газети «Літературна Україна» за 19.01.2019, голова Національної спілки письменників України [PERSON] , полемізуючи на шпальтах газети з головою Київської організації Національної спілки письменників України В. Даниленком, раптом «пригадав» свої протиріччя з головою Київської обласної організації Національної спілки письменників України А. Гаєм і написав: «Постмодерніст» і «новатор» [PERSON] знайшов спільну мову з одіозним «радянським ветераном війни в Афганістані», головою Київської обласної організації НСПУ А. Гаєм - затятим комуністом, який досі з гордістю зазначає про себе у Вікіпедії як про «члена КПРС до 1991 року…». Позивач зазначає, що подібне твердження є безпідставним, оскільки як журналіст під час неоголошеної радянсько-афганської війни, дійсно побував у Афганістані у відрядженні і уже в незалежній Україні видав книгу-реквієм про полеглих на афганській війні земляків з Білоцерківщини. Але позивач не є «радянським ветераном війни в Афганістані», тим більше «одіозним». В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Частина 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Верховний Суд сформував усталену практику щодо того, що розрізняючи твердження (факти) та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а достовірність оціночного судження не підлягає доведенню (до прикладу, Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 01.02.2018 у справі № 761/9347/І8ц). Вимога доводити правдивість оціночного судження є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що спірна інформація не підлягає доведенню або спростуванню, а отже - є оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Таким чином, суд вважає, що висловлювання відповідача, викладені в газеті «Літературна Україна» за 19.01.2019 є оціночними судженнями, сформованими за наслідками дій позивача, а також з врахуванням специфіки взаємовідносин, які склалися між ними. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» / зі змінами / під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує заподіяння моральної шкоди в цій частині тими ж обставинами, що і в частині розповсюдження недостовірної інформації та приниженням його честі та гідності. Із наданих до позовної заяви копії листків непрацездатності та виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого не вбачається за можливе встановити, що саме з вини відповідача позивач зазнав даних страждань. Оскільки суд дійшов висновку, що поширена відповідачем інформація не є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, то, відповідно, й правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судовий збір у розмірі 2621,40 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду, відшкодуванню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed