Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином, третя особа [PERSON]. В обґрунтування власної позиції, сторона позивача посилалась на ті обставини, що в серпні 2007 року відповідач [PERSON] керував автомобілем марки «Івеко», реєстраційний номер [NUMBER] з напівпричепом «Шварцмюллер», реєстраційний номер [NUMBER], та рухаючись по автодорозі М-0501 обїзна дорога міста Одеси з боку Тираспольського шосе в напрямку Клеверного моста, допустив порушення ПДР України, внаслідок чого зокрема відбулось зіткнення з автомобілем «ВАЗ», реєстраційний номер 78473ОК, під керуванням [PERSON] В результаті ДТП водію та пасажиру автомобіля «ВАЗ» [PERSON] та [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, не сумісні із життям, які спричинили смерть осіб. Позивач вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду повинні [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» та [PERSON], у звязку з чим [PERSON] просила стягнути солідарно з [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 13370,00 гривень, а також стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00 гривень. Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2017 року заявлений позов був задоволений. Але за заявою сторони відповідача [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 01 червня 2017 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляду справи заявлені вимоги та правове обґрунтування позову не змінювались. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи на адресу суду надходила заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» у відкрите судове засідання не зявився, товариство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі, але від страхової компанії надходили письмові заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд дійшов висновку про обґрунтованість часткового задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав. Під час розгляду цивільної справи і на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 04 серпня 2007 року відповідач [PERSON], керував автомобілем марки «Івеко», реєстраційний номер [NUMBER] з напівпричепом «Шварцмюллер», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по автодорозі М-0501 обїзна дорога міста Одеси з боку Тираспольського шосе в напрямку Клеверного моста, та допустив порушення ПДР України, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «ВАЗ», реєстраційний номер 78473ОК, під керуванням [PERSON] В результаті ДТП водію та пасажиру автомобіля «ВАЗ» [PERSON] та [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, не сумісні із життям, які спричинили смерть осіб. Потерпілий [PERSON], [INFO], є сином позивача [PERSON] Вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 17 лютого 2015 року, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.3 КК України. Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року, вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 17 лютого 2015 року скасовано в частині вирішення цивільних позовів, в іншій його частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Як регламентує ст. 61 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Спираючись на вказану норму процесуального закону, суд доходить висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини [PERSON], у звязку з чим вказаний факт не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Як зазначає ст. 1166 ч.ч.1,3 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоровю у звязку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). В силу положень ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобовязана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного памятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. В процесі розгляду даної цивільної справи та вирішуючи питання про розмір належної до стягнення на користь позивача шкоди, судом було звернуто увагу на той факт, що згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВА/9528448 від 19 березня 2007 року, автомобіль марки «Івеко», реєстраційний номер [NUMBER], був забезпеченим транспортним засобом із лімітом відповідальності страховика [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія», зокрема за шкоду, заподіяну життю і здоровю потерпілого у розмірі 51000,00 гривень, та франшизою 510,00 гривень. Перевіряючи обґрунтованість заявлених до стягнення сум, судом звернуто увагу, що позивач просила стягнути в якості майнової шкоди витрати, що фактично повязані із похованням загиблого [PERSON] у розмірі 13370,00 гривень. При цьому, [PERSON] в позові свідчила, що частину загальної суми витрат в розмірі 11630,00 гривень отримала від відповідача [PERSON] в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 22 п. 22.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Згідно ст. 27 п. 27.4. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного памятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та предявлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Надані суду фінансово-платіжні документи та квитанції підтверджують обґрунтованість відповідних вимог позивача, у звязку з чим суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] частину сум витрат, повязаних із похованням загиблого у розмірі 13370,00 11630,00 = 1740,00 гривень. В силу ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 22 п. 22.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. В силу ст. 23 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя та шкода, повязана із смертю потерпілого. Як розяснюють п.п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже зважаючи на відповідні вимоги суд погоджується, що позивачу з боку [PERSON] було заподіяно моральної шкоди. Спираючись на принцип виваженості, розумності та справедливості, суд вбачає обґрунтованим визначення такої шкоди позивачем у розмірі 50000,00 гривень. Відтак, оскільки в силу положень ст. 22 ч.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має відшкодовувати моральну шкоду потерпілому, а в даному випадку потерпілий помер, суд погоджується із позицією страхової компанії, що відповідати за заподіяну моральну шкоду має [PERSON] Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень. Згідно ст. 1194 ч.1 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для солідарного стягнення суми шкоди з відповідачів та дійшов висновку про часткове задоволення позову. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У звязку з тим, що позивачем при предявленні позову не оплачувався судовий збір, з огляду на задоволення заявлених вимог, суд доходить висновку про стягнення на користь держави пропорційної частини суми неоплаченого судового збору з [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» у розмірі 1378,00 гривень, та з [PERSON] у розмірі 551,20 гривень.

Outcome: partial