Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

В серпні 2015р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON], в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь: матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 353353,29 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,0 грн., а також понесені нею витрати по оплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 11 квітня 2015р. приблизно о 09:40 год. по [ADDRESS] сталася дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) за участю автомобілів: [NUMBER], що належить [PERSON], під керуванням водія [PERSON], та «КІА» д.н. [NUMBER], що належить третій особі, під керуванням позивачки. Відповідно до постанови Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2015р. вказана ДТП сталася з вини відповідача, внаслідок порушення останнім п.п. 11.4, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку № 11499 від 03 травня 2015р., заподіяного власнику автомобіля [NUMBER], станом на 03 травня 2015р. розмір збитку складає 353353,29 грн. Оскільки, згідно відповіді МТСБУ цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, позивачка змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. До судового засідання представник позивачки подав на адресу суду клопотання, в якому заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи і просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, поважності причин неявки суду не повідомила. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 11 квітня 2015р. приблизно о 09:40 год. по [ADDRESS] сталася ДТП за участю автомобілів: [NUMBER], що належить [PERSON], під керуванням відповідача та «КІА» д.н. [NUMBER], що належить третій особі, під керуванням позивачки. Дана ДТП сталася з вини відповідача, внаслідок порушення останнім п.п. 11.4, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2015р. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи в п. 13-15 Постанови від 01 березня 2013р. за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до ст. ст. 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі ст. 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Як вбачається із Звіту № 11499 від 03 травня 2015р. про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля [NUMBER], станом на 03 травня 2015р. розмір збитку складає 353353,29 грн. Звіт оцінювача та його обґрунтування, у суду не викликає сумніву. Під час розгляду справи, судом достовірно встановлено, що дана ДТП мала місце з вини відповідача. Таким чином, розмір матеріального збитку, завданого позивачці внаслідок ДТП становить 353353,29 грн. Враховуючи положення вищенаведених роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 01 березня 2013р. за № 4, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав щодо вирішення питання про передачу пошкодженого автомобіля [NUMBER] відповідачу, оскільки підставою для передачі автомобіля може бути лише заява заподіювача шкоди (відповідача [PERSON].). В матеріалах цивільної справи відсутні заяви відповідача [PERSON] про вирішення судом питання щодо передачі йому пошкодженого автомобіля [NUMBER], після проведення ним відшкодування збитків позивачці. Вимоги позивачки в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст.23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Обов'язок доводити наявність моральної шкоди покладено на позивача (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. за №4., суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. В підтвердження вказаних обставин позивачкою надано медичну документацію (а.с.13, 14). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведено наявність моральної шкоди, заподіяної їй внаслідок ДТП, яка сталася саме з вини відповідача та у її відшкодування підлягає стягненню 5000,0 грн. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди на користь позивачки у розмірі 353353,29 грн., в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,0 грн. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий у розмірі 3654,0 грн., а також витрати позивачки у розмірі 420,0 грн. про виклик відповідача до суду через друкований засіб масової інформації - газету «Урядовий кур'єр», і на користь держави судовий збір 123,13 грн.

Outcome: partial