Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Покровську Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 4 березня 1996 року по 20 липня 2008 року, з 1 серпня 2008 року по 6 лютого 2013 року. Наказом № 357/к від 7 лютого 2013 року звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоровя. Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, він працював з повним робочим днем у шахті. Під час роботи в шахті отримав професійне захворювання у зв'язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України. Йому було встановлено медичний основний діагноз: «хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом - захворювання професійне, встановлено вперше. Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) - захворіння професійне, встановлене вперше». 6 лютого 2013 року згідно висновку Обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) йому було встановлено 3 групу інвалідності за загальному захворюванню до 1 березня 2014 року. 3 червня 2017 року, МСЕК йому було встановлено 65 % втрати професійної працездатності за сукупністю за професійними захворюваннями та 3 групу інвалідності з 26 травня 2017 року безстроково, визначено потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні і Оскільки втрата працездатності спричинила йому фізичні та моральні страждання, призвела до порушення нормальних соціальних зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, необхідності постійно лікуватися, йому заподіяна моральна шкода, яку позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації в розмірі 80000 грн. Позивач, представник позивача в судове засідання не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення у нього профзахворювання. 06 лютого 2013 року наказом № 357/к від 07 лютого 2013 року позивач був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно п. 19 акту форми П-4 від 3 березня 2017 року на момент розслідування позивач не працював в шкідливих умовах, виявити осіб, які порушили законодавство України з охорони праці, які привели до профзахворювання, не має можливості. Даний випадок професійного захворювання узятий до обліку ДП «ВК «Краснолиманська» на підставі пунктів 63, 98 Порядку проведення розслідування і ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві (постава Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 р. № 1232). Також зазначила, що, укладаючи з позивачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, йому було розяснено під розпис його права та обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки. Тобто весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» він жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував [PERSON] відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та його віку. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній (при вступі на роботі) та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров'я позивача не було зафіксовано. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько- експертної комісії про наявність професійного характеру захворювання від 14 червня 2017 року №22/613, вперше у [PERSON] виявлено професійне захворювання у 15 червня 2016 році та підтверджений діагноз рішенням МСЕК № 0049252 від 07 червня 2017 року. Однак, висновок МСЕК про відсоток відшкодування професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого. Позивачем в якості факту спричинення моральних страждань помилково прийнятий висновок МСЕК про встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 65% по профзахворюванню. В п.13 Акту П-4 зазначено, що за гігієнічною оцінкою умови й характер праці відносяться до 3 класу 3 ступеня шкідливих та важких умов праці. А за гігієнічною оцінкою 3 ступінь (3.3) - умови праці характеризуються такими рівнями шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, які призводять, окрім зростання виробничо-обумовленої захворюваності т.ч. хронічної патології, до розвитку професійних захворювань, як правило, легкого та середнього ступенів важкості. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак позивач не довів, які саме дії стали причинною заподіяння моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська», та не надав доказів, які б підтвердили заподіяння позивачу моральної шкоди. З огляду на вищевикладене просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про час та місце судового розгляду оповіщений у встановленому порядку, її представник в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач працював в ДП «ВК «Краснолиманська» з 4 березня 1996 року по 20 липня 2008 року прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті, з 1 серпня 2008 року по 6 лютого 2013 року прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті, звільнений з роботи у звязку з невідповідністю виконуємої роботі за станом здоровя за п.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на його імя. Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 14 червня 2016 року № 22/613 позивачу вперше встановлено професійні захворювання хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим компонентом, хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) Як зазначене в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 лютого 2017 року, затвердженого начальником головного управління Державної служби України з питань праці в Донецькій області [PERSON] 3 березня 2017 року, причиною виникнення у позивача професійного захворювання став тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактору пил переважно фібро генної дії, шум від працюючого обладнання, мікроклімат повітря, важкість праці, робоча поза. Згідно висновку МСЕК від 7 червня 2017 позивачу з 26 травня 2017 року встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65% за сукупністю (35% - за хронічною радикулопатією, 30% - за хронічним бронхітом), та третю групу інвалідності вперше безстроково, визначено потребу у медикаментозному, санітарно-курортному лікуванню. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, даними в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.273-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Судом установлено, що позивач працював у ДП «ВК «Краснолиманська», яке створене для підземного видобутку вугілля, і умови праці під землею є небезпечними та шкідливими. Втрата професійної працездатності позивача настала внаслідок професійних захворювань, отже роботодавець не забезпечив створення нешкідливих не небезпечних умов праці. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв'язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, витягами з історії хвороби та із медичної карти стаціонарного хворого, медичного висновку про наявність професійного характеру захворювання, довідок МСЕК, які є належними та допустимими доказами згідно з положеннями статей 58, 59 ЦПК України. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже ствердження представника відповідача про необхідність встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК є безпідставним. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров'я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, вік позивача, тривалий період роботи позивача на ДП «ВК «Краснолиманська». З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у 30.000 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, що складаються з судового збору, так як позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від їх сплати.

Outcome: partial