Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

В провадження Печерського районного суду м. Києва, за підсудністю з Голосіївського районного суду м. Києва, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2010 році рішенням Печерського районного суду у справі, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат. В подальшому, а саме 23.12.2016 [PERSON] звернувся з новим позовом до Печерського районного суду м. Києва до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. З цієї позовної заяви вбачається, що борг [PERSON] перед [PERSON] за одержаною грошовою позикою в сумі 1010000,00 грн. - складає вже 3378894,46 грн. Відповідно до акту від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, копія якого є додатком до позовної заяви, [PERSON] і [PERSON] , як повірений позичальника, цим актом визнали борг [PERSON] перед [PERSON] в сумі 200000,00 доларів США, який начебто виник на підставі боргової розписки [PERSON] від 12.07.2008 про отримання ним від [PERSON] на строк до 12.12.2008 коштів у сумі 200000,00 доларів США. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідно до цього акту сторони уклали додаткову угоду про зміну тривалості позовної давності за зобов`язаннями [PERSON] до десяти років з наступного дня після 12.12.2008. Позивач зазначає, що позичав у відповідача лише одну суму коштів - 14.02.2008 гроші в сумі - 200000,00 доларів США, еквівалентні на той час 1010000,00 грн. Позивач вважає, недійсними правочини, укладені між [PERSON] , як позикодавцем, і [PERSON] , як повіреним позичальника [PERSON] , а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності. Ухвалою суду від 30.09.2019 справу за вказаним позовом було прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. 13.12.2019 через канцелярію суду від відповідача-1 [PERSON] надійшов по справі відзив. Відповідно до якого відповідач вважає, що позов є безпідставним і необґрунтованим та просив відмовити виходячи з наступного. Відповідач зазначає, що оспорювані акти були підписані повіреним [PERSON] на підставі договору-доручення, укладеного довірителем [PERSON] і повіреним [PERSON] для виконання якого позивач видав [PERSON] довіреність від 05.10.2015 посвідченої приватним нотаріусом. Необхідний обсяг повноважень Борисова К.Б. включав у себе «… вести від імені [PERSON] переговори з будь-яких питань, що його стосуватимуться … розписуватись за [PERSON] на документах, сплачувати необхідні платежі, а також виконувати всі інші дії та формальності…» На дату укладення цього Договору-доручення від 05.10.2015 боржник [PERSON] мав боргові зобов`язання перед кредитором [PERSON] за двома договорами позики, оформленими у вигляді боргових розписок. Договір позики грошових коштів у сумі 1010000,00 грн. від 14.02.2008 із зобов`язанням повернути позику до 01.06.2008. Договір позики грошових кошів в іноземній валюті у сумі $200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.07.2008 із зобов`язанням повернути позику до 12.12.2008. Зобов`язання боржника [PERSON] , не були виконані належним чином. 24.12.2015 [PERSON] одержав від довірителя [PERSON] повідомлення про відкликання Довіреності від 05.10.2015. Що стосується виконання [PERSON] зобов`язань за другим договором позики грошових коштів в іноземній валюті у сумі $200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.07.2008, то повірений [PERSON] провів з кредитором [PERSON] переговори, за наслідком яких було відстрочення на 10 років. Для цього [PERSON] від імені боржника [PERSON] і кредитор [PERSON] уклали Акт про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності від 01.12.2015, згідно з яким було визнано борг [PERSON] перед [PERSON] за договором позики в іноземній валюті у сумі 200000,00 (двісті тисяч) доларів США від 12.08.2008, яку позичальник [PERSON] тепер міг повернути до 12.12.2018. 08.01.2020 відповідач-2 [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання укладеним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що обидва позови виникли з одних правовідносин - оспорюваний за первісним позовом Акт про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності від 01.12.2015 було підписано на виконання умов Договору позики грошових коштів в іноземній валюті від 12.07.2008 [PERSON] , як позикодавцем і [PERSON] , як повіреним позичальника [PERSON] у разі небезпеки втратити право на майно боржника внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. 14.01.2020 надійшла відповідь на відзив, в якому позивач посилався на сплив строків позовної давності, а саме, оскільки 25.10.2013 сплинув строк позовної давності, в межах якого [PERSON] міг звертатись до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки будь-яких коштів, строк позовної давності не міг бути збільшений до десяти років укладенням вищевказаного акту від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості. Крім того, 14.01.2020 представник позивача - адвокат Гонтарєв Р.М., подав заяву про виклик та допит в якості свідка [PERSON] . Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 21.09.2020 прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання укладеним договору позики, викликати в засідання в якості свідка [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 22.02.2021 від відповідача-2 [PERSON] за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом надійшов по справі відзив, в якому просив поновити строк на подання відзиву та відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. В судовому засіданні, що відбулось 12.07.2021 був допитаний в якості свідка [PERSON] , який розповів відомі йому по справі обставини, учасники справи надали свої пояснення, після чого по справі було оголошено перерву та надано учасникам справи час для підготовки до судових дебатів. В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Від представника позивача була подана заява про розгляд справи без його участі. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином Відповідач-2 в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача була подана заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Під час судового розгляду знайшло своє підтвердження, що 15.09.2010 Печерським районним судом м. Києва в цивільній справі №-2-6494/10 ухвалено рішення: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат. Зазначена обставина підтверджується письмовим доказом, який подано до суду - копією рішення Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2010 у справі № 2-6494/10. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Відповідно до вказаного рішення, судом було встановлено, що 14.02.2008 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти, еквівалентні 200000,00 доларам США, а саме 1010000,00 грн., строком до 01.06.2008, що підтверджено борговою розпискою від 14.02.2008. 25.10.2010 Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі № 2-6494/10 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат. Зазначена обставина підтверджується письмовим доказом, який подано до суду, - копією виконавчого листа від 25.10.2010 у справі № 2-6494/10. В подальшому, в межах строку позовної давності, [PERSON] не звертався до суду з позовами про стягнення інших сум коштів на підставі вищевказаної боргової розписки. При цьому перебіг строку позовної давності не зупинявся і не переривався. Договір про збільшення позовної давності між [PERSON] і [PERSON] не укладався. Таким чином, 25.10.2013 сплинув строк позовної давності, в межах якого [PERSON] міг звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки інших сум коштів, окрім грошових сум, зазначених у виконавчому листі, а саме 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820 грн. судових витрат. Натомість 23.12.2016, тобто після спливу строку позовної давності, [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в сумі 2740888,00 грн. Дійсно 05.10.2015 [PERSON] видав довіреність, якою уповноважував [PERSON] бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в державній реєстраційній службі, органах юстиції, в органах внутрішніх справ, органах прокуратури, Державній прикордонній службі України, Службі безпеки України, в міграційній службі, в органах Держкомзему перед будь-якими фізичними та юридичними особами, при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться відповідача, а також вести його справи в усіх судах, передбачених законом України «Про судоустрій та статус суддів», бути його представником у відповідному відділі державної виконавчої служби з питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, одержання присудженого майна або грошей, в банківських установах при здачі чи отриманні належних йому будь-яких документів в передбаченому чинним законодавством України порядку, при вирішенні будь-яких питань, що його стосуватимуться. Зазначена довіреність посвідчена 05.10.2015 приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я., зареєстрована в реєстрі за № 1546. У позивача знаходиться письмовий доказ, який підтверджує зазначену обставину - копія довіреності [PERSON] від 05.10.2015. 04.12.2015 [PERSON] склав заяву про скасування вищевказаної довіреності від 05.10.2015 за реєстровим номером 1546. Цю заяву посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. і зареєстровано в реєстрі за номером 1950. Позивач [PERSON] заперечує, що уповноважував [PERSON] визнавати борг перед [PERSON] в сумі 3378894,46 грн. та складати акт про визнання цього боргу та зміну тривалості позовної давності. Також позивач [PERSON] заперечує, що уповноважував [PERSON] визнавати борг перед [PERSON] в сумі 200000,00 доларів США та складати акт про визнання цього боргу та зміну тривалості позовної давності. Разом з тим, відповідно до частин 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди інший особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Системний аналіз наведених положень закону та викладених обставин, дає підстави для висновку, що у випадку укладення [PERSON] 01.12.2015 з [PERSON] вищевказаного акту про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також зазначеного вище акту про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, [PERSON] був зобов`язаний негайно після скасування довіреності повідомити [PERSON] про укладення таких актів, а також передати [PERSON] їх примірники. Однак [PERSON] цього не виконав, що вказує на те, що він діяв недобросовісно, на шкоду інтересам [PERSON] . Зазначені вище обставини вказують на те, що позивач [PERSON] зловживаючи своїми правами, умисно порушив права [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов стверджує, що оспорювані акти начебто не є правочинами, отже не можуть бути визнані недійсними. На обґрунтування цього твердження відповідач [PERSON] посилається на справу № 916/613/17, в якій Верховний Суд у постанові від 11.06.2018 дійшов висновку, що акт прийому-передачі майна не є правочином. Втім, суд не погоджується з такими обґрунтуванням і аргументацією. Оспорювані акти, а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності, не є актами прийому-передачі майна, в зв`язку з чим у даній справі не можуть бути застосовані правові висновки Верховного Суду у справі №916/613/17. Крім того, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох та більше сторін. Оспорювані акти є саме правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки є погодженою дією двох сторін (відповідачів), спрямованою на набуття та зміну цивільних прав та обов`язків, оскільки призвели до виникнення нових боргів позивача перед [PERSON] на 3378894,46 грн. 200000,00 доларів США. Адже у випадку, якби оспорюваних актів не існувало, боргові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] обмежувались би виключно сумою заборгованості за вищевказаним виконавчим листом, виданим 25.10.2010 Печерським районним судом міста Києва, що складали 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 грн. судових витрат. Враховуючи зазначені вище обставини і норми законодавства, суд вважає, що відповідачі, порушуючи права [PERSON] і моральні засади суспільства, допустили зловживання своїми правами, і з метою завдання позивачу шкоди шляхом штучного створення підстав для виникнення у [PERSON] боргових зобов`язань перед [PERSON] , внаслідок зловмисної домовленості між собою і всупереч справжньому волевиявленню [PERSON] , вчинили правочини, які істотно порушують права останнього і суперечать його інтересам. За таких обставин суд вбачає можливим задовольнити первісний позов, визнати недійсними правочини, укладені між [PERSON] , як позикодавцем, і [PERSON] , як повіреним позичальника [PERSON] , а саме акт від 01.12.2015 про визнання боргу та звіряння суми заборгованості, а також акт від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, навіть якщо виходити з того, що є дійсно боргова розписка [PERSON] , відповідно до якої він позичив у [PERSON] кошти в сумі 200000,00 доларів США до 12.12.2008, то через три роки з цієї дати, а саме 12.12.2011 сплинув строк позовної давності, в межах якого [PERSON] міг звертатись до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі боргової розписки будь-яких коштів, строк позовної давності не міг бути збільшений до десяти років укладенням Акту від 01.12.2015 про визнання боргу та зміну тривалості позовної давності. Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не додержано строків позовної давності, про яку згадувалось вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання укладеним договору позики, тобто оскільки позовна давність сплинула 12.12.2011, вона вже не могла бути збільшена 01.12.2015 без її попереднього поновлення за згодою сторін. При цьому суд враховує, що такої згоди сторін на поновлення позовної давності, яка сплинула, не було, оскільки [PERSON] такої згоди не давав. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу. Позивач лише в порядку, передбаченому ст. 267 ІК України вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Однак про такі причини [PERSON] не заявляє. У розписці [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи, зазначався термін повернення коштів до 12.12.2008. У дійсності ця розписка є письмовим зобов`язанням [PERSON] повернути [PERSON] до 12.12.2008 кошти в сумі 200000,00 доларів США, які були позичені [PERSON] . Тобто [PERSON] позичав у [PERSON] лише одну суму коштів - 14.02.2008 гроші в сумі 200000,00 доларів США, еквівалентні на той час 1010000,00 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-6494/10 було встановлено, що 14.02.2008 [PERSON] отримав від [PERSON] кошти, еквівалентні 200000,00 доларам США, а саме 1010000,00 грн., строком до 01.06.2008, що підтверджено борговою розпискою від 14.02.2008. В подальшому, в межах строку позовної давності, [PERSON] не звертався до суду з позовами про стягнення інших сум коштів на підставі вищевказаної боргової розписки. При цьому перебіг строку позовної давності не зупинявся і не переривався. Договір про збільшення позовної давності між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Таким чином, 25.10.2013 сплинув строк позовної давності в межах якого [PERSON] міг звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення на підставі вищевказаної боргової розписки інших сум коштів, окрім грошових сум, зазначених у виконавчому листі , а саме 1010000,00 грн. боргу, 63622,96 грн. процентів річних від простроченої суми та 1820,00 судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволення заявлених первісних позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають пропорційному стягненню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову до суду у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved