Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

В серпні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №174/ФВ-06 від 07 березня 2012 року, а саме заборгованості по тілу кредиту в сумі 875 410, 96 грн., заборгованості по нарахованим відсоткам в сумі 87 053,58 грн., звернути стягнення на нежиле приміщення - аптеку готових лікарських форм з літ 1 по літ 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по вул. Пятницькій, 49 в м.Чернігові, і належить [PERSON] на праві власності та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на це нежиле приміщення. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ „Дельта Банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням відповідачу як спадкоємцю боржника надана можливість уникнути від відповідальності за рахунок заставного майна. Вказує, що договором іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності. Також апелянт посилається на те, що рішенням суду від 05.07.2016 року визначено конкретну дату відліку строку позовної давності звернення до суду, а саме 26.09.2013 року. В письмових запереченнях [PERSON] просить апеляційну скаргу ПАТ „Дельта Банк відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду та що сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 березня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №174/ФВ-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 876 754 грн. 37 коп. зі сплатою 12,75 % річних, строком повернення до 13 вересня 2023 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобовязання 07 березня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого визначено нежиле приміщення - аптеку готових лікарських форм з літ 1 по літ 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по вул. Пятницькій, 49 в м.Чернігові На день підписання договору вартість предмету іпотеки становила 1 218 461 грн., яка визначена сторонами і договорі. ПАТ «Дельта Банк» умови кредитного договору було виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів. 19 березня 2013 року позичальник [PERSON] помер. Станом на 19 березня 2013 року розмір заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2012 року за розрахунками банку становить 962 464 грн. 54 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У чч. 1 і 3 ст. 33, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У звязку з тим, що позичальник умови кредитного договору не виконав, допустив кредитну заборгованість, банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке йому передав [PERSON], проте останній помер. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася 19 березня 2013 року, визначений главою 87 ЦК України. Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син - відповідач у справі. Зазначені обставини сторонами не оспорюються (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не є строком позовної давності. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Як встановлено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07 травня 2015 року та не заперечувалось під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції банку стало відомо про смерть боржника [PERSON] в квітні 2013 року, проте вимоги до спадкоємців не було заявлено. Вимога до спадкоємця [PERSON] банк надіслав лише 12 травня 2016 року (а.с.34), тобто з пропуском передбаченого ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо). Таким чином, позивачем не було дотримано порядку та шестимісячного строку предявлення вимог до спадкоємців боржника, визначених ст. 1281 та ст. 1282 ЦК України, що позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців боржника. За таких обставин позовні вимоги ПАТ „Дельта Банк не підлягають задоволенню саме з цих мотивів. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, залишивши його без змін в іншій частині.

Outcome: partial