Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просив скасувати наказ ДП МА «Бориспіль» від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п про звільнення його з роботи, поновити його з 23 липня 2015 року на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення, стягнути з ДП МА «Бориспіль» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 липня 2015 року по час фактичного поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вказуючи, що позивача звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором, за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, на підставі двох доган, оголошених наказами від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п та від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п, а також матеріалів службового розслідування щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, скоєної 17 червня 2015 року. Вказані догани були скасовані рішеннями Бориспільського міськрайонного суду від 19 серпня 2015 року (щодо наказу від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п) та від 05 листопада 2015 року (щодо наказу від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п). Після перегляду цих рішень в апеляційному порядку, Апеляційний суд Київської області залишив їх в силі в частині скасування доган. Вказані рішення оскаржені в касаційному порядку. Крім того, в порушення положень ч.3 ст.40 КЗпП України, позивача звільнено в період його тимчасової непрацездатності. Позивач є членом профспілки. Яка не дала згоду на його звільнення, що є порушенням ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 ст.40 пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що під час перегляду рішення Бориспільського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року щодо скасування догани, оголошеної наказом від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п, Апеляційний суд Київської області встановив, що [PERSON], під час формування кваліфікаційних критеріїв встановлював дискримінаційні вимоги до учасників процедури закупівлі послуг з прибирання внутрішніх приміщень та території аеропорту. Перед звільненням позивача, адміністрація зверталась до профспілки аеропорту за наданням відповідної згоди, але у встановлений законом строк профспілковий орган відповіді не надав, що, в силу ч.5 ст.43 КЗпП України, прирівнюється до надання профкомом згоди на звільнення працівника. До 16 години 52 хвилин 23 липня 2015 року позивач перебував на території підприємства. До приймального відділення Бориспільської ЦРЛ звернувся о 17 годині 50 хвилин. В неврологічне відділення поступив о 20 годині 20 хвилин. Це свідчить про те, що 23 липня 2015 року позивач в робочий час перебував на роботі, а листок непрацездатності був відкритий вже після робочого дня, а отже відсутні ознаки порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. В день дорожньо-транспортної пригоди позивач порушив порядок проходження медичного огляду, чим порушив внутрішні документи ДП МА «Бориспіль». Вимоги стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 гривень є безпідставними, необґрунтованими та незаконними. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився та про своє ставлення до позову суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що предявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ДП МА «Бориспіль» на посаді начальника служби господарсько-технічного забезпечення (СГТЗ). Наказами від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п та від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п позивачеві були оголошені догани (а.с.205,206). 17 червня 2015 року на території аеропорту була скоєна дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений службовий автомобіль ДП МА «Бориспіль», під керуванням позивача. Було проведено службове розслідування обставин вказаної дорожньо-транспортної (а.с.16, 207-209). На підставі двох доган та висновків за результатами службового розслідування обставин дорожньо-транспортної пригоди, наказом від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п позивач був звільнений з роботи з 23 липня 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором, п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.4). Догана, яка була оголошена позивачу наказом від 18 травня 2015 року №11-07/1-389/п, скасована рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року Апеляційний суд Київської області залишив це рішення суду в частині скасування догани без змін (а.с.48-54). Догана, яка була оголошена позивачу наказом від 10 червня 2015 року №11-07/1-474/п, скасована рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 19 серпня 2015 року. Це рішення також було залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області (а.с.55-60). З 23 липня 2015 року по 30 липня 2015 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності від 29 липня 2015 року, виданим Бориспільською ЦРЛ (а.с.7). Профспілковий комітет первинної профспілкової організації ДП МА «Бориспіль» відмовив відповідачу у наданні згоди на звільнення позивача, про що свідчить витяг з протоколу його засідання від 27 липня 2015 року №138 (а.с.228-229). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка обіймає посаду фельдшера медичного пункту ДП МА «Бориспіль», пояснила, що кожного дня вона здійснює медичний огляд біля 300 працівників, тому не може памятати час проходження такого огляду конкретним працівником. Зазначила, що вона не памятає точного часу проходження позивачем [PERSON] медичного огляду 17 червня 2015 року, а вказала, що це було приблизно біля 15 години 30 години лише на підставі роздруківки засобів обєктивного контролю доступу до обєктів аеропорту. В той же час, свідок зазначила, що вона більш схильна до того, що 17 червня 2015 року позивач проходив огляд до обіду, в першій половині дня. На запитання стосовно роздруківки засобів обєктивного контролю доступу до обєктів аеропорту пояснила, що у разі відкриття дверей до медпункту перепусткою будь-якого працівника, разом з ним можуть ввійти інші особи, які не будуть зафіксовані вказаними засобами контролю. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Оскарження рішення суду в касаційному порядку не зупиняє його виконання. Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У розясненнях, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Нормативним актом, який визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі, є Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року №455. Відповідно до вказаної Інструкції тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності (п.1.1), дія листка непрацездатності обраховується в календарних днях (п.2.1), листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі (п.2.5). Частиною 1 ст.43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданими в п.15 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Оцінюючи встановлені по справі обставини на відповідність їх вимогам наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивача [PERSON] звільнено за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України безпідставно, тому що відсутні правові ознаки систематичності невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Суд вважає, зібрані у справі докази, а саме: листок непрацездатності від 29 липня 2015 року, витяг з протоколу Профкому первинної профспілкової організації ДП МА «Бориспіль» від 27 липня 2015 року №138 про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, вказують на порушення відповідачем положень п.3 ч.1 ст.40 та ч.1 ст.43 КЗпП України. Враховуючи викладене, позовні вимоги про скасування наказу ДП МА «Бориспіль» від 23 липня 2015 року №11-07/1-638/п та поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ДП МА «Бориспіль» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 липня 2015 року по час фактичного поновлення на роботі, підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з ДП МА «Бориспіль» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) від 31 березня 1995 року, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач вказав, що на його утриманні знаходиться дружина, яка вже на момент його звільнення була вагітною, а також повнолітній син, який навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання. Крім того, син, внаслідок отриманої травми постійно потребує коштів на лікування. Втративши роботу зі стабільним заробітком, позивач втратив можливість надавати належні матеріальну допомогу своїй сімї, був вимушений докладати додаткових зусиль не тільки для організації свого життя, а й для матеріальної підтримки своїх вагітної дружини та сина. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб (а.с.69), довідкою №21 від 22 січня 2016 року (а.с.70) та №14 від 25 січня 2016 року (а.с.71), виданими Бориспільською ЦРЛ, довідкою №2409 від 18 січня 2016 року, виданою Національним авіаційним університетом (а.с.73). Зважаючи, на це, позивач [PERSON] зазнав душевних переживань. Таким чином йому була заподіяна моральна шкода. З огляду на глибину та тривалість страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, становить 50000 гривень. Підстави для визначення моральної шкоди в більшому розмірі відсутні. Згідно з ч.1 та п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу. За правилами ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати у розмірі 2000 гривень на правову допомогу, що підтверджуються договором про надання правової допомоги, укладеним між [PERSON] та адвокатом [PERSON], від 03 серпня 2015 року (а.с.20), а також актом про виконання робіт від 16 лютого 2016 року (а.с.261) квитанцією №473481 від 16 лютого 2016 року про оплату [PERSON] витрат на правову допомогу (а.с.258). Враховуючи це, а також положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд приходить до висновку про допустимість стягнення з ДП МА «Бориспіль» на користь позивача [PERSON] понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial