Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

В Рівненський міський суд звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними. У своєму позові позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати свідоцтво про право власності на спадщину ? частки на ім'я [PERSON] від 20 жовтня 2004 року виданого першою Рівненською державною нотаріальною конторою і договір дарування ? частки на ім'я [PERSON] від 2 листопада 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. на квартиру [ADDRESS] реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Рівненське МБТІ - свідоцтва про право власності на спадщину ? частки на ім'я [PERSON] від 12 листопада 2004 року і договору дарування ? частки на ім'я [PERSON] від 14 листопада 2006 року на квартиру [ADDRESS] - визнати недійсною і скасувати та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по справі. В судове засідання позивач не з'явився, однак подав до суду письмову заяву у якій просив завершувати розгляд справи за його відсутністю та письмові пояснення (додатково) у яких просив заявлені позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні третя особа та представник третьої особи заявлені позовні вимоги позивача не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. ЦК України, Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що [PERSON] за життя склав заповіт на ім'я [PERSON] (відповідача по справі). Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим Любинською Л.І., державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріально контори 20 жовтня 2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-1369 з якого вбачається, що на підставі заповіту, виданого Філюк В.М., приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу 31 серпня 1995 року, реєстр №4966, спадкоємицею майна, зазначеного в заповіті [PERSON], померлого [INFO] є [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з: ? частини квартири [ADDRESS], що належить померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом державно-комунального майна міської ради народних депутатів 22 квітня 1993 року №184, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в КП Рівненське МБТІ за р. №7845869. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позивач взагалі немає ніякого законного права на пред'явлену вимогу з огляду на той факт що покійний [PERSON] є дідусем [PERSON] та за життя склав заповіт на ім'я [PERSON] (своєї онуки) на належне йому майно що складалося з ? частки у спірній квартирі. Після смерті дідуся [PERSON] [PERSON] в передбачений законом спосіб та порядок отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно в розмірі ? частки у спірні квартирі. Заповіт ніким не оскаржувався, реєстрація права власності на дану частку після смерті [PERSON] відбулася на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відтак, жодні права позивача не порушені, підстав для визнання свідоцтва про право власності на спадщину немає. Так само, як немає і будь-яких підстав для скасування реєстрації права власності на нерухоме майно КП Рівненське МБТІ - свідоцтва про право власності на спадщину на ? частки на ім'я [PERSON] від 12 листопада 2004 року. З дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5275601 від 02 листопада 2004 року вбачається, що ? частка квартири за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину /[NUMBER] р №1-1369 / 20.10.2004 / Перша Рівненська державна нотаріальна контора на праві приватної спільної часткової власності. Суд зауважує, що витяг про реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно було здійснено 02 листопада 2004 року, таким чином незрозуміло про яку реєстрацію і якого майна від 12 листопада 2004 року вказує позивач. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Щодо визнання недійсним договору дарування ? частки даної квартири на ім'я відповідача [PERSON] (бабусі відповідача) 01 листопада 2006 року. В судовому засіданні відповідач пояснила, що її бабуся ще до весілля з позивачем мала намір подарувати їй свою частку в даній квартирі. Те, що відбулося по факту укладення її шлюбу з позивачем, жодним чином не вказує на ту обставину, на яку покликається позивач, що дана частка була подарована і йому у тому числі. Навіть ті слова, які були сказані на весіллі даного факту не підтверджують, оскільки навіть за життя бабуся не мала ні хати ні двохкімнатної квартири, щоб їм подарувати на весіллі. Вказані слова не можна використовувати в якості доказування з метою визнання недійсним як договору дарування. Той факт, що після одруження позивач та відповідач зареєструвалися та проживали у спірній квартирі не дає право позивачу претендувати на право власності на квартиру чи її частки. Відповідно до ст.57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є: майно набуте ним, нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відтак, ? частка даної квартири набута відповідачем до шлюбу в порядку спадкування за заповітом, що є її особистою приватною власністю, а інша ? частка квартири набута нею в період шлюбу за договором дарування. Крім того, під час розгляду даної справи позивач в додаткових поясненнях вказав, що договір дарування вже було вчинено шляхом обману (ст.230 ЦК України) не наводячи будь яких належних доказів та не наводячи в чому полягає обман і кого саме. Посилання позивача на ч.1 ст.344 ЦК України, як на підставу набуття права власності на дану квартиру, як особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує ним відкрито користуватись не заслуговує на увагу, оскільки майно не було чужим, мало законних власників, які в законний спосіб володіли та розпорядилися спірним майном. Посилання позивач на застосування норм ст.62 СК України, якщо майно одного з подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у власності, то воно може бути визнано судом, об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Така трактовка позивачем вказаної норми є не зрозумілою та дивною, оскільки ст.62 СК України передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. По перше, тоді позивач визнає, що дана квартира є особистою приватною власністю [PERSON] відповідача по справі. По друге, така вимога позивачем в позовній заяві не заявлялась, і суд не може приймати до уваги будь-які докази, пояснення, твердження з цього питання. Позивачем не подавалися до суду заяви про зміну предмету чи підстав позову, згідно вимог ЦПК України. Отже, є не зрозумілим, з яких правових підстав суд має задоволити позов позивача, якщо позивачем наведено різні за суттю та змістом посилання на норми ЦК України, які не можуть бути застосовані одночасно та є взаємовиключними. Такі дії та поведінка позивача свідчить про зловживання своїми законними правами, а позов штучний, з метою затягування часу, що дає можливість безпідставно користуватися даною квартирою та не сплачувати комунальні платежі. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно договору дарування від 5 грудня 2017 року вищевказана квартира була подарована [PERSON] та згідно Витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 106288486) квартира за адресою [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності і вона, як законний власник володіє та користуватися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що позивач не довів заявлених ним позовних вимог, а відповідач та його представник заявлені вимоги спростували належними та допустимими доказами, тому з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні основних позовних вимог позивачу відмовлено, тому не підлягають до задоволення і позовні вимоги про стягнення понесених судових витрат по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed