Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 31 серпня 2011 року між ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди на умовах фінансового лізингу обладнання, відповідно до умов якого оператор ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі постачальника ФОП [PERSON] передало клієнту [PERSON] обладнання, вартість якого клієнт зобовязалась оплатити згідно договору на користь оператора, із подальшим переходом права власності на обладнання після виплати його повної вартості. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, до теперішнього часу [PERSON] суму вартості отриманого майна не сплатила, у звязку з чим [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій» звернулось з позовом до суду, в якому просило стягнути з боржника [PERSON] суму заборгованості за договором в розмірі 22942,51 гривень. Представник позивача [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій» у судове засідання не зявився, але від особи надійшла заяву про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини нявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 31 серпня 2011 року між ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» (в теперішній час [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій») з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди на умовах фінансового лізингу обладнання, відповідно до умов якого оператор ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі постачальника ФОП [PERSON] передало клієнту [PERSON] обладнання, вартість якого клієнт зобовязалась оплатити згідно договору на користь оператора, із подальшим переходом права власності на обладнання після виплати його повної вартості. Проте, як свідчила сторона позивача, відповідач до теперішнього часу суму вартості обладнання не сплатила. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 806 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли прямі лізингові правовідносини, що підтверджується змістом укладеного договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як встановив суд, відповідач до теперішнього часу зобовязання не виконала. Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач прострочила виконання зобовязання з оплати лізингових платежів Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання [PERSON] грошового зобовязання за договором було забезпечено неустойкою. Звертаючись до суду, [PERSON] «Лізинг інформаційних технологій» виходить з розрахунку заборгованості по договору за період з 05 вересня 2011 року по 01 травня 2015 року, за яким загальна сума боргу [PERSON] становить 22942,51 гривень. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved