Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про визнання угоди дійсною та визнання права власності, за участі третьої особи АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (надалі ПАТ «УКРСОЦБАНК»). Позивач [PERSON] просить суд визнати угоду про перехід [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, згідно іпотечного договору від 16 травня 2006 року, укладеного між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», договору уступки вимоги № 06-09/339 від 25 лютого 2008 року, укладеного між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», та договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, укладеного між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» дійсною й визнати дійсною угоду про перехід до нього, як іпотекодержателя, права власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] «А», а також визнати за ним право власності на вказану квартиру, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб у спірній квартирі й виселити відповідачів з вказаного помешкання. Відповідачі в останні судові засідання не зявлялися неодноразово, про час, місце та дату судового засідання повідомлялися в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Суд у звязку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, які не зявилися, у порядку заочного розгляду справи. Позивач надав суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених позивачем письмових доказів. Щодо встановлених фактичних обставин справи. Відповідач [PERSON] 16 травня 2006 року уклав з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195\~000,0 доларів США для придбання нерухомого майна двокімнатної квартири, загальною площею 100,10 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS]. Після придбання вказаної квартири за рахунок кредитних коштів, цю квартиру передано в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» згідно з іпотечним договором від 22.05.2006 року, укладеним між банком та [PERSON] в рахунок забезпечення виконання умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 року. Крім того, при наданні [PERSON] кредиту за договором кредиту № 2006/13-6/462 від 16 травня 2006 року, [PERSON] мати [PERSON], виступила його майновим поручителем за вказаним кредитним договором. На виконання умов договору поруки між банком й [PERSON] 16.05.2006 року укладено іпотечний договір. Відповідно до п. 1.1. цього іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку банку, у якості забезпечення виконання [PERSON] умов договору кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16.05.2006 року, двокімнатну квартиру, загальною площею 81,80 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві власності. У лютому 2008 року [PERSON] звернувся до позивача [PERSON], і посилаючись на тимчасові труднощі, просив надати йому допомогу у перекредитуванні у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору. У подальшому, 08.02.2008 року між [PERSON], [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] був зобов'язаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року. Як слідує з пояснень представника банку, що не заперечене іншими учасниками спору, за листом №02.506-37/85-3687 від 01 грудня 2014 року заборгованість [PERSON] перед банком по цьому договору кредиту погашена у повному обсязі його поручителем [PERSON] Окрім цього, між [PERSON] й банком 25.02.2008 року укладено договір уступки вимоги № 06-09/339. Позивачем направлені [PERSON] та його поручителю [PERSON] претензії з вимогою про повернення основного боргу, відсотків та пені, але відповідачі не виконали вимогу позивача, передбачену умовами 4.4. та 4.5. договору кредиту. Між банком та позивачем [PERSON] 25 лютого 2008 року укладено договір уступки вимоги № 06-09/339, за умовами якого до останнього перейшли усі права кредитора до відповідача в цьому провадженні із договору кредиту, укладеного попередньо між [PERSON] 16 травня 2006 року з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (договір кредиту № 2006/13-2.06/462). Позивачем [PERSON] заборгованість за вказаним договором сплачено в повному обсязі 26.02.2008 року на підставі договору поруки № 06-09/2005 від 8.02.2008 року, що підтверджується довідкою банку від 1.02.2010 року (а.с. 229 том І). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2010 року у вказаній справі вимоги позивача задоволено у повному обсязі. [PERSON], ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 червня 2010 року зазначене рішення суду першої інстанції скасоване й справу повернуто до Приморського районного суду м. Одеси на новий розгляд. Окрім цього, в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення коштів, за участі третіх осіб: [PERSON], АК ТОВ «ОТП-Банк». Вимоги позивачів направлені на визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої у Малиновському районі міста [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та повернення грошових коштів за цю квартиру. Провадження у вказаній справі завершено, за наслідками чого судом апеляційної інстанції постановлено рішення суду від 22 грудня 2015 року. Відповідно до змісту вказаного рішення нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 22.05.2006 року між АКБ «Уксоцбанк» та [PERSON] не укладався, проте, у задоволенні позову [PERSON] про визнання дійсною угоди про перехід права власності на спірну квартиру відмовлено. Таким чином, обставини, що встановлені під час розгляду тієї справи, мають преюдиційне значення для розгляду цієї та додатковому дослідженню й доказуванню не підлягають. Щодо оцінки вимог про визнання дійсною угоди про перехід іпотекоддержателю права власності. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. [PERSON], наведена норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на таке. Суд має виходити з обґрунтованості саме відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання угоди про перехід [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру № 68-А, загальною площею 81,8 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Педагогічна, № 17, згідно з іпотечним договором від 16 травня 2006 року, укладеним між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», договором уступки вимоги № 06-09/339 від 25 лютого 2008 року, укладеним між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», та договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, укладеним між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК». Положення ч. 1 ст. 220 ЦК України для вказаних правовідносин не є належними, вирішуючи цей спір, суд зобовязаний застосувати інші норми права, за допомогою яких має бути врегульований зазначений спір, якими є правила ч. 2 ст. 556 ЦК України. Щодо переходу до позивача прав кредитора за іпотечним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Підставою переходу прав кредитора до поручителя слугує не угода про уступку права вимоги, а такий юридичний факт, як виконання позивачем зобов'язання за боржника, з яким закон пов'язує перехід прав усіх кредитора до такої особи. Таким чином, виконання поручителем зобов'язання за боржника, згідно із нормами цивільного законодавств, є підставою переходу прав кредитора до поручителя і набуття поручителем всіх прав кредитора по цьому зобов'язанню в обсязі задоволених поручителем вимог кредитора за основним зобов'язанням (кредитним договором), що повною мірою стосується й переходу прав із тих зобовязань, що забезпечували виконання основного зобовязання. Таким чином, з огляду на те, що жодним з учасників справи не заперечувався факт сплати позивачем основного боргу відповідача за кредитним договором, до [PERSON] нового кредитора перейшли права первісного кредитора за договором кредиту № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року, у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, разом з правами кредитора у забезпечувальних зобовязаннях. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Змістом зобов'язального правовідношення є сукупність прав і обов'язків контрагентів. Заміна кредитора не тягне зміни змісту зобов'язання, тому права первісного кредитора переходять до поручителя (нового кредитора) у повному обсязі. Таким чином, повинні переходити як ті права, що входять до змісту основного зобов'язання, так і ті, які забезпечують виконання вимоги кредитора (право застави, при тримання тощо) . Як слідує зі змісту ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За правилом ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. [PERSON], ця загальна норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спеціальною правовою нормою є положення ч. 2 ст. 556 ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно з п. 2.4.3. іпотечного договору від 16.05.2006 року, у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до підпункту 4.5.3 п. 4.5. іпотечного договору від 16.05.2006 року, іпотекодержатель за вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з наступних способів шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно з п. 1.1 та 1.2 кредитного договору від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 встановлена вартість квартири-предмету іпотеки склала 80000,00 (вісімдесят тисяч) доларів США, що з урахуванням діючого на момент укладання курсу валют становило 404\~000,00 (чотириста чотири тисячі) гривень. Таким чином, в рахунок задоволення вимог позивача [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання права власності на квартиру майнового поручителя [PERSON]І, судом має бути зараховано 80\~000,00 (вісімдесят тисяч) доларів США боргу за укладеним кредитним договором у сумі 193\~457, 78 доларів США. Враховуючи, що відповідачем не виконано умови кредитного договору перед новим кредитором позивачем, позивач є кредитором також й за іпотечним договором, відповідач вимог щодо сплати суми боргу не виконав ані до моменту звернення до суду, ані під час розгляду цієї справи судом, з врахуванням чого набув право на визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Додатково судом враховано й те, що зазначені вимоги були задоволенні рішенням суду від 25 лютого 2010 року у цій справі, яке було оскаржене за апеляційною скаргою [PERSON] від 30.03.2010 року. Судом апеляційної інстанції надано правову оцінку вказаному рішенню Приморського районного суду м. Одеси згідно з вимогами зазначеної апеляційної скарги та, як наслідок, колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, всупереч вимог апелянта, встановлено порушення судом першої інстанції, під час ухвалення вказаного рішення суду, лише норм процесуального права. Таким чином, цим судом констатується, що судом апеляційної інстанції перевірено встановлені судом обставини, попередньо сформовані доводи суду першої інстанції у рішенні від 22 лютого 2010 року, з правильністю й послідовністю яких і погодився, за наслідками чого постановлено ухвалу суду від 30 червня 2010 року. Щодо виселення відповідачів зі спірного житла. Під час розгляду цієї справи суд зобовязаний застосувати правову позицію, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016\~року у справі № 6-2830цс15, згідно з якою за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР. Кредит за договором кредиту № 2006/13-2.06/462, укладений 16 травня 2006 року між АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON], надавався для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що зазначено в пункті 1.2. вказаного договору (а.с. 17). Спірну квартиру передано в іпотеку банку за іпотечним договором від 16 травня 2006 року, укладеним з [PERSON], якій ця квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2002 року (а.с. 24). Таким чином, спірна квартира не відноситься до такого іпотечного майна, що було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення не може здійснюватися відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР. Згідно з частинами 3 та 4 статті 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Резюмуючи, суд має констатувати, що спірна квартира належала відповідачці до надання кредиту банком, придбана не за рахунок кредитних коштів, тож суд додатково має застосувати правову позицію Верховного Суду України, сформульовану у справі № 6-1061 цс15, згідно з якою як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Наведене свідчить про безпідставність вимог позивача в частині виселення відповідачів зі спірної квартири та зняття їх з реєстраційного обліку без надання іншого житла. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та інтересу у випадку його порушення, невизнання або оспорювання з вимогою про застосування судом передбачених законом способів захисту.

Outcome: partial