Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

В провадженні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до приватного підприємця [PERSON] , [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23.09.2015 року водій [PERSON] , працюючи водієм маршрутного таксі в ПП [PERSON] , керуючи транспортним засобом БАЗ А079 д.н.з. [NUMBER] , власником якого являється [PERSON] , виконуючи поворот ліворуч з крайньої лівої смуги (за межами перехрестя) не переконався , що це буде безпечно, не надав перевагу в русі водію [PERSON] , який рухався на автомобілі MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] у протилежному напрямку та допустив зіткнення з даним транспортним засобом в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за що останнього Постановою Рівненського міського суду від 05.05.2017 року визнано винним. Відповідно до висновку експертного товарознавчого дослідження автомобіля марки MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] від 06.06.2017 року, матеріальні збитки становлять 136 738, 14 грн. Позивач зазначає, що оскільки на підставі заяви власника авто БАЗ [PERSON] . № 77108606 від 24.11.2015 року Територіальним сервісним центром 5641 РСЦМВС в Рівненській області [PERSON] видано тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] на право користування транспортним засобом БАЗ А079.04 д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, то за таких обставин саме [PERSON] , є особою, яка на відповідній правовій підставі , договір підряду, оренди, тощо, володіла транспортним засобом, водієм якого спричинено ДТП, на момент останнього перебував з ПП Галайко у відносинах, що найбільш притаманні трудовим, що випливає зі змісту цивільно - правового договору укладеного від 13.09.2014 року за яким, [PERSON] повинен виконувати роботи водія пасажирських перевезень, тому вважає, що останній не вважається особою, яка провадить діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за матеріальну шкоду перед потерпілим, в зв`язку з чим, згідно ст. 1172 ЦК України, відповідальність за завдану матеріальну шкоду повинен нести ПП [PERSON] , та страхова компанія. Позивач зазначає, що внаслідок вказаних подій ДТП, крім матеріальних , йому завдані і моральні збитки, а тому, з врахуванням вимог ст. 23, 1172, ч.ч. 1,2 ст. 1167, 1187 ЦК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» , з врахуванням уточнюючої позовної заяви (а/с 225-227) , просить стягнути з Приватного підприємця [PERSON] на його - [PERSON] користь 136 738, 14 грн. - у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок пошкодження його майна, а також 1 500 грн. - понесених витрат за проведення автотоварознавчого дослідження, 5 000 грн. - понесених витрат за надання правової допомоги адвокатом. Стягнути з [PERSON] на його - [PERSON] користь 20 000 грн. - у відшкодування заподіяної моральної шкоди спричиненої моральними стражданнями внаслідок пошкодження його майна. Розподілити судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги позивача підтримали та просили їх задоволити з підстав, зазначених в позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали. Представник відповідача [PERSON] вважає [PERSON] неналежним відповідачем, у звязку з чим, просив в задоволенні позовних вимог до нього - відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов також не визнав. Вважав, що в діях водіїв автомобілів, які зіткнулись 23.09.2016 року - є обопільна вина, при чому, вважав що вина водія автомобіля марки MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] значно більша, а тому просив в позові відмовити. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, факт ДТП, який мав місце 23.09.2016 року між автомобілями марки MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] та БАЗ А079 д.н.з. [NUMBER] , сторонами не оспорюється, а тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України - доказуванню не підлягає. Щодо винних осіб даного ДТП, то суд враховує Постанову Рівненського міського суду Рівненської області по справі про адміністративне правопорушення № 569/12598/16 п від 09.10.2017 року, якою винним у вказаному ДТП визнано [PERSON] , та Постанову Рівненського апеляційного суду по даній справі від 05.05.2017 року, якою апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення та встановлено, що з наявного у матеріалах справи висновку експерта № 3.1 - 998/16 від 31 січня 2017 року слідує, що водій автомобіля MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] [PERSON] , інший учасник ДТП, в момент виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути зіткнення із автобусом БАЗ А 079.04 р.н. [NUMBER] шляхом своєчасного застосування гальмування із зупинкою транспортного засобу до місця зіткнення і в його діях вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, яка знаходиться, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням вказаної вище дорожньо-транспортної події. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, вищевказані обставини , встановлені вказаними рішеннями, суд приймає такими, що не підлягають доказуванню. З дослідженого судом висновку експерта №3.1 - 998/16 від 31.01.2017 року, проведеного на підставі Постанови судді Рівненського міського суду, Рівненським науково - дослідним експертно - криміналістичним центром: в дорожній обстановці, яка наведена у наданих на експертизу вихідних даних, в діях водія автомобіля MERSEDES - BENZ д.н.з. [NUMBER] [PERSON] , вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правилам дорожнього руху, яка знаходиться , з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди. Оцінюючи вищевказані докази, суд приходить до висновку, що у скоєнні вищевказаного ДТП винні обидва водія, тобто вина є обопільною, в зв`язку з чим, відшкодування шкоди, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначається у відповідній частці, залежно від обставин, що мають істотне значення, згідно п.3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України. Оцінюючи висновок експерта Житомирського відділення Київського науково - дослідного інституту судових експертиз від 28.11.2018 року № 1274/18-25, наданий суду позивачем при поданні уточненої позовної заяви, 04.03.2019 року, суд враховує наступне. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006 року експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. ЄСПЛ, по справі Matytsina v. Russia, no. 58428/10, § 169, 27 March 2014 зазначав, що зазвичай не є завданням ЄСПЛ визначати, чи є певний експертний висновок, наданий суду, достовірний. За певним виключеннями, загальне правило полягає у тому, що національний суддя має широкі межі розсуду у виборі між суперечливими висновками експертів і визначенні того, який він або вона вважає послідовним і надійним, а у справі Tamminen v. Finland, no. 40847/98, §§ 40-41, 15 June 2004, ЄСПЛ зазначив, що правила допустимості доказів в деяких випадках можуть суперечити принципу рівності сторін та змагальній процедурі, та іншим чином підривати справедливість процесу. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»: при перевірці і оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати, серед іншого: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи. При дослідженні вказаного висновку суд вважає, що вимоги законодавства щодо призначення та проведення експертизи дотримані не були , в зв`язку з чим, суд критично оцінює та не приймає його до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу», підставами для проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Аналогічні вимоги зазначені в п. 1.8 Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, зареєстрованої у Міністерстві Юстиції України 03.11.1998 року за № 705/3145 з послідуючими змінами та доповненнями, (в подальшому - Інструкція) . Позивачем суду не наданий договір з експертом чи експертною установою, як і не слідує з тексту експертизи, що вказана експертиза проведена на підставі договору. Крім того, згідно п. 1.2.13. Інструкції - експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи. Первинною є експертиза, коли об`єкт досліджується вперше. Додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи. Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). У п.3.6. Інструкції, зазначено, що у разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи, крім матеріалів, зазначених у пункті 3.3 цього розділу, до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення. А відповідно до вимог п.4.14 Інструкції - висновок експерта складається з обов`язковим зазначенням, крім іншого: - справа, за якою вона призначена (кримінальна, про адміністративне правопорушення, цивільна, господарська, адміністративна тощо, номер справи); відомості про надані матеріали справи (у тому числі вид (назва) матеріалів (документів) та кількість аркушів); при проведенні додаткових або повторних експертиз зазначаються відомості про первинну (попередні) експертизу (експертизи) (прізвище експерта, назва експертної установи чи місце роботи експерта, номер і дата висновку експертизи, зміст заключних висновків первинної (попередніх) експертизи (експертиз); зміст питань, які були поставлені перед експертом на додаткове або повторне вирішення, а також мотиви призначення додаткової або повторної експертизи, які зазначені у документі про призначення експертизи (залучення експерта), якщо у ньому такі мотиви відсутні, про це робиться відповідний запис. Таким чином, вищевказаний висновок експерта не відповідає вимогам законодавства, а тому суд , відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України - не може прийняти його як доказ, оскільки останній отриманий з порушенням порядку, встановленого законом. При дослідженні питання щодо правильності визначення відповідачів у даній справі, суд, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує правові висновки Верховного Суду України та приходить до наступного. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься в п. 37 -39 його Постанови від 30.01.2019 року по справі № 552/6381/17, провадження № 14-626 цс18, слідує, що: « Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України ), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц(пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц(пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц(пункт 31.4)). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц)». Суд, дослідивши докази, надані сторонами, вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки водій [PERSON] не перебував з ним в трудових стосунках, на що, як на правову підставу ч. 1 ст. 1172 ЦК України посилався позивач, та що б давало право останньому ставити питання про стягнення матеріальних збитків. В судовому засіданні встановлено, та це не оспорюється сторонами що між ПП [PERSON] та водієм [PERSON] була укладена цивільно - правова угода 13.09.2016 року (а/с 40). При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 757/15735/15-ц, в якому зазначено, що : «…якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа є відповідальною за завдання шкоди. Установивши, що позивачу завдано шкоду з вини [PERSON] під час виконання ним послуг з перевезення пасажирів на підставі цивільно-правового договору на транспортному засобі, що належить [PERSON], суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність передбачених статтею 1172 ЦК України підстав для стягнення завданої позивачу шкоди з [PERSON]. Відповідальним за шкоду, завдану позивачу пошкодженням його автомобіля, є [PERSON]». Таким чином, належним відповідачем за матеріальну шкоду, спричинену внаслідок ДТП, є у відповідній частці водій [PERSON] , разом з тим, враховуючи принцип диспозитивності та вимоги ч.1 ст.13 ЦПК України, суд позбавлений можливості розглядати дану вимогу до [PERSON] , оскільки такої позовної вимоги не заявлялось. Крім того, суд враховує, що обидва автомобілі, які причетні до даної ДТП, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були застраховані та мали поліс цивільної відповідальності з лімітом відповідальності 50 000 грн. Дана обставина сторонами не оспорюється та підтверджена документами, дослідженими в судовому засіданні. Разом з тим, позивач по справі звернувся в страхову компанію ТзОВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус»» лише 02.02.2018 року, що має наслідком, відповідно до п. 37. 1.4. ст. 37 - відмову в отриманні страхового відшкодування. При цьому, суд не приймає до уваги позицію позивача про абсолютне право останнього на звернення про відшкодування шкоди за власним розсудом, оскільки вказане суперечить діючому законодавству та правовим висновкам Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104 гс18) зазначила, що право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) , що у свою чергу, законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 року. При цьому, слід враховувати також Правовий висновок Верховного Суду, зазначений в Постанові від 06.03.2019 року по справі № 465/6315/16-ц, з якого слідує, що зазначений в п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961 - IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Таким чином, шкода, в розмірі в межах ліміту страхового відшкодування, а саме 50 000 грн. - стягненню не підлягає, у зв`язку з пропуском позивачем річного строку звернення до страхової компанії. Вказаний висновок також підтверджується роз`ясненнями, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в якому зазначено: «Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди в відповідному розмірі». Що стосується стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди, в сумі 20 000 грн., спричиненої моральними стражданнями в наслідок пошкодження майна позивача, то суд вважає, що належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України - позивачем не надано. Щодо моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`ю, про що представник позивача наголошував в судовому засіданні , то суд звертає увагу, що жодного доказу з приводу отримання тілесних ушкоджень в результаті ДТП - позивачем суду не надано. Крім того. Відповідно до ст. 26 -1 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках передбачених п.п. «г» і «г» п. 41.1 та підпунктом «в» пункту 41 цього закону - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо - транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, що становить 5 000 грн.(100 000 грн. - як ліміт відповідальності за шкоду завдану здоров`ю : 100% Х 5% ліміту відповідальності страховика при відшкодуванні моральної шкоди). Разом з тим, відповідач в своїй заяві до страхової компанії 02.02.2018 року ставив питання лише про відшкодування йому матеріальної шкоди , що є підставою для відмови йому у стягненні моральної шкоди за ушкодження здоров`я. Що стосується моральної шкоди за пошкодження майна, то з врахуванням принципу розумності , виваженості та справедливості передбачених ст. 23 ЦК України, суд вважає, що розмір шкоди може бути визначений в розмірі 1 500 грн.. однак, з врахуванням вини обох водіїв, дана сума стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] не підлягає. При цьому, суд враховує роз`яснення, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди слід відмовити за недоведеністю позовних вимог та безпідставністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed