Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

в позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідачка є її рідною донькою. Так, [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . Відповідачка не перебуває у шлюбі, а тому відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. З січня 2018 року [PERSON] залишила свого сина, тобто разом з ним не проживає. Відповідачка не займається вихованням сина, не дбає про фізичний та духовний розвиток. Вона ніколи не турбувалась про стан його здоров`я та раціон дитячого харчування. [PERSON] ніколи не зустрічала його з дитячого садка. Не займається створенням умов для отримання ним освіти. Позивачка вказала, що [PERSON] є інвалідом 2 групи (психічне захворювання). [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 02.11.2019 року було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі; призначено підготовче засідання. Згідно з ухвалою суду від 22.11.2019 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі; призначено справу до судового розгляду. У судове засіданні позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщена судовою повісткою, про що у справі є розписка. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позові наполягає. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи сповіщена належним чином: судовою повісткою. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, отримавши згоду позивачки, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] у місті Дружківка, Донецька область народилася [PERSON] . Її батьками вказані [PERSON] (батько), [PERSON] (а.с.08). [INFO] у місті Дружківка Донецької області народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 464 від 09.12.2016 року. Батьками дитини вказані [PERSON] (батько), [PERSON] (мати) (а.с.07). Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00017421526 від 09 грудня 2016 року вказано, що відомості про батька дитини [PERSON] , [INFO] записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с16). У квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON] , 1974 року народження, разом з донькою [PERSON] , 1995 року народження та малолітнім онуком [PERSON] , [INFO] (а.с.09). Згідно з актом від 30 вересня 2019 року б/н, складеного КП «Комсервіс» Дружківської міської ради Донецька область, у квартирі [ADDRESS] , з січня 2018 року [PERSON] не мешкає. Зі слів сусідів її місце знаходження не відоме (а.с.10). [PERSON] є інвалідом 2 групи з дитинства, внаслідок психічного захворювання (а.с13-15). Відповідачка [PERSON] не бере участі у вихованні сина [PERSON] , не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та духовним розвитком. Вона жодного разу не забирала дитину з дитячого садочка « Сонечко », з педагогами не контактує (а.с.11-12. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] ніколи не займалася вихованням свого сина [PERSON] . Обов`язки матері виконує його бабуся [PERSON] . Остання з любов`ю та турботою відноситься до онука. Нажаль, дитина не знає батькової уваги збоку матері. Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції). З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини. На підставі п. 2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це міра сімейно-правової відповідальності за порушення одним із батьків прав своєї дитини, нехтування її інтересами. Про винятковість позбавлення батьківських прав говорить вичерпний перелік його підстав (ст. 164 СК України). Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Органом опіки та піклування Дружківської міської ради Донецької області складено висновок від 13 липня 2020 рок №3280/0.136/0-20 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд дійшов до висновку, що відповідачка [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Про це свідчать наступні обставини: з січня 2018 року відповідачка з сином не мешкає. Остання не приймає участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] . [PERSON] є інвалідом дитинства 2 групи. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації має низку обмежень життєдіяльності щодо освіти та трудової діяльності. При цьому, стан її здоров`я не є перешкодою для виконання не батьківських обов`язків. У судовому засіданні 21 лютого 2020 року відповідачка пояснила, що не планує проживати з сином, не готова бути матір`ю своєї дитини. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини, передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України, і є всі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина.

Outcome: approved