Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності, приведення квартири в первісний стан, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом [PERSON] до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності. В обґрунтування первісного позову представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради посилався на те, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS], в період користування якою було зроблено реконструкцію вказаної квартири та збільшено загальну площу об'єкту з 43,1кв.м. до 80,6кв.м. На підставі правовстановлюючого документу та декларації про готовність об'єкта до експлуатації №ОД 14212147527 від 22 серпня 2012 року, зареєстрованої в Інспекції ДАБК в Одеській області, відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на реконструйовану квартиру [NUMBER] від 19 вересня 2012 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради. 09 квітня 2015 року [PERSON] продав дану квартиру [PERSON], який в теперішній час є власником нерухомості. Пізніше, наведена декларація про готовність об'єкта до експлуатації №ОД 14212147527 від 22 серпня 2012 року, зареєстрована в Інспекції ДАБК в Одеській області, була скасована постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року. Виходячи з викладеного, представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, звернувся з даним позовом до суду, в якому уточнивши первісні вимоги, остаточно просив: визнати свідоцтво про право власності [NUMBER] від 19 вересня 2012 року на квартиру [ADDRESS], видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради частково недійсним, а саме в частині квартири [ADDRESS] загальною площею 26,4кв.м. та незаконній реконструкції житлової кімнати за №1 площею 8,1кв.м., та прибудованої кімнати №2 площею 7,2кв.м.; зобов'язати [PERSON] за свій рахунок провести відповідну перебудову квартири [ADDRESS] в первісний стан, до реконструкції, у відповідності до технічного паспорту від 21 липня 2003 року, складеного КП «ОМБТІ та РОН» на квартиру [ADDRESS]; визнати договір купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним в частині квартири [ADDRESS] загальною площею 26,4кв.м. та незаконній реконструкції житлової кімнати за №1 площею 8,1кв.м., та прибудованої кімнати №2 площею 7,2кв.м.; витребувати майно, у вигляді нежитлового приміщення (колишня квартира №3), що розташоване в будинку [ADDRESS] у [PERSON] з незаконного володіння шляхом звільнення самовільно зайнятого нежитлового приміщення [PERSON], загальною площею 26,4кв.м.; встановити порядок виконання судового рішення, вказавши, що у разі набрання законної сили рішенням суду, це є підставою для скасування Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради права власності, зареєстрованого за [PERSON] в частині квартири [ADDRESS] загальною площею 26,4кв.м., та права власності, зареєстрованого за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], та в частині незаконної реконструкції житлової кімнати за №1 площею 8,1кв.м., прибудованої кімнати №2 площею 7,2кв.м. Заперечуючи проти заявлених вимог, від [PERSON] надійшов зустрічний позов до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. В обґрунтування зустрічного позову сторона посилалась на ті осбавини, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана особою за відплатним, нотаріально посвідченим правочином. На момент відчуження об'єкт нерухомого майна належав [PERSON] на праві власності, перехід права власності був здійснений із дотриманням вимог закону. У зв'язку з викладеним, [PERSON] просив суд визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна - квартири [ADDRESS], загальною площею 80,6кв.м., жилою площею 46,6кв.м., та визнати за ним право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 80,6кв.м., житловою площею 46,6кв.м. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, зустрічні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник Виконавчого комітету Одеської міської ради у судове засідання з'явилась, позовні вимоги Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON], [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити, зустрічні вимоги [PERSON] підтримав. Представник третьої особи [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради підтримав, просив суд позов задовольнити, проти задоволення зустрічних вимог [PERSON] заперечував. Представник третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, управління повідомлялось судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову належить відмовити, а зустрічні вимоги підлягають задоволенню - виходячи з наступного. Під час розгляд справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяною I.A., зареєстрованого в реєстрі за №9375, [PERSON] набув у власність квартиру квартири [ADDRESS]. Майнові права власника були належним чином зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН» 14 жовтня 2009 року під № 517 стор.164 кн.496пр. В період користування квартирою власником було зроблено реконструкцію об'єкту, внаслідок якої збільшено загальну площу квартири з 43,1кв.м. до 80,6кв.м. На підставі на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2009 року та декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ОД 14212147527 від 22 серпня 2012 року, зареєстрованої в Інспекції ДАБК в Одеській області, Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності [NUMBER] від 19 вересня 2012 року на квартиру [ADDRESS], загальною площею 80,6кв.м. Майнові права власника на реконструйовану квартиру були належним чином зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН» 21 вересня 2012 року під № 517 кн.743пр-21. На підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №2088, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], загальною площею 80,6кв.м. Майнові права власника на реконструйовану квартиру були належним чином зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2015 року. 22 квітня 2015 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання дії інспекції протиправними та скасування реєстрації декларації [PERSON] Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року, визнано протиправною та скасовано реєстрацію Інспекцією ДАБК в Одеській області декларації про готовність об'єкта до експлуатації №ОД 14212147527 від 22 серпня 2012 року, поданої замовником [PERSON] Правова позиція Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради ґрунтується на тому, що оскільки була скасована підстава отримання [PERSON] свідоцтва про право власності від 19 вересня 2012 року, дане свідоцтво та подальший правочин з відчуження майна підлягають визнанню недійсними з метою відновлення порушених прав територіальної громади. Але в процесі розгляду справи представник Виконавчого комітету Одеської міської ради не підтримала відповідних доводів адміністрації та заперечувала проти задоволення позову, виходячи з того, що в рамках ст. 10 ч.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», представництво територіальної громади місто Одеси здійснює Одеська міська рада. Згідно п.1.1 Положення про виконавчий комітет Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 21 грудня 2012 року №2428-VІ, виконавчий комітет Одеської міської ради є вищим виконавчим органом Одеської міської ради. При цьому, як регламентує п.1.1 Положення про Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13 лютого 2014 року №4584-VІ, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради. Згідно п.1.3 Положення, райадміністрація підзвітна та підконтрольна Одеській міській раді, підпорядкована виконавчому комітету міської ради. Відтак, суд погоджується із правовою позицією Виконавчого комітету Одеської міської ради, що представництво прав територіальної громади міста Одеси, у тому числі - їх захист у судовому порядку, здійснюється безпосередньо Одеською міською радою та виходить за межі компетенції райадміністрації. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Зі змісту даних норм закону випливає, що оспорити правочин може сторона такого правочину або заінтересована особа, тобто особа, права якої цим правочином порушені. Однак при розгляді справи суду не представленого належних та допустимих доказів порушення прав територіальної громади відносно спірної квартири. Оспорювані свідоцтво на ім'я [PERSON] та договір купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року не містять посилань на відчуження квартири [ADDRESS] як об'єкту права власності та стосуються виключно квартири №4. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В силу 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно п.п. 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння (п.23). При цьому набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. При розгляді справи судом встановлено, що на момент відчуження спірної квартири з боку [PERSON] на користь [PERSON] на підставі оспорюваного договору від 09 квітня 2015 року, [PERSON] був власником відчужуваного майна, відповідне майно не було предметом спорів, не було обтяжене заборонами, арештами тощо, та майнові права власника були у встановленому порядку за ним зареєстровані. Як зазначалось, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до адміністративного суду з позовом про скасування реєстрації декларації [PERSON] 22 квітня 2015 року, тобто вже після набуття [PERSON] майнових прав на спірну квартиру та їх реєстрації. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість визнання [PERSON] добросовісним набувачем майнових прав на квартиру [ADDRESS]. Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення базових вимог Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19 вересня 2012 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року. Викладене, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для зобов'язання [PERSON] за свій рахунок провести відповідну перебудову спірної квартири та витребування спірного майна у [PERSON] із встановленням порядку виконання судового рішення щодо державної реєстрації майнових прав. У зв'язку з відмовою в задоволенні первісного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради присудженню не підлягає. В силу ст. 3 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз'яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Позиція Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради свідчить про невизнання майнових прав [PERSON] на відповідну квартиру, у зв'язку з чим права особи підлягають захисту шляхом визнання права власності [PERSON] на спірну квартиру.

Outcome: approved