Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

В серпні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 17.11.1984 року. Від шлюбних відносин неповнолітніх дітей не мають. Позивачка посилається на те, що чоловік зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, бійки, постійно погрожує фізичною розправою. Вона вимушена піти здому на квартиру.Подальше спільне життя є неможливим, з цих підстав вона звернулася до суду. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснила, що відповідач не змінив своєї поведінки, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, бійки, що призвело до того, що вона вимушена була піти на квартиру. Наполягає на розірванні шлюбу, просить залишити ій прізвище- [PERSON] . Судові витрати, понесені при зверненні до суду вона бере на себе. Відповідач не згоден на розірвання шлюбу. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 17.11.1984 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Щорського виконкому Чернігівської області. Від спільного сімейного життя неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили спільне проживання, позивачка пішла від чоловіка і подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved