Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

В провадженні судді перебуває вищевказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власницею однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання громадянина [PERSON], [INFO]. Відповідач доводиться рідним онуком позивачці, який не мешкає у вказаній квартирі, але при цьому нарахування плати за комунальні платежі здійснюється за кількістю зареєстрованих осіб. Зв'язок між позивачем та відповідачем втрачено, вони давно не спілкуються. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі є суттєвою перешкодою у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим пзивачка змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У зв'язку з тим, що відповідач є неповнолітньою особою, ухвалою суду бул залучено до розгляду справи законного представника - матір [PERSON], [INFO]. На запит суду, інформацію про місце реєстрації [PERSON] встановити не вдалось, у зв'язку з чим, на виконання вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про розгляд цивільної справи, роз'яснено строки та порядок подання відзиву, зустрічної позовної заяви, тощо. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з письмових матеріалів справи судом встановлено, що у квартирі, належній на праві власності позивачу, неповнолітній відповідач (онук позивача) [INFO], зареєстрований, але не проживає з 2008 року. Місце реєстрації та проживання його та його матері (доньки позивача) позивачу невідомі. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є абсолютним, характеризується його непорушністю, а держава гарантує його власнику можливість захистити свої справа. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що відповідач більше десяти років не проживає у належній йому на праві власності квартирі, що свідчить про наявність підстав, передбачених статтею 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно загальних засад цивільного судочинства, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, в ході судового розгляду зі свідчень учасників процесу, дослідження матеріалів справи встановлено, що відповідач фактично не проживає у квартирі позивача (тобто, не користується нею) з 2008 року, тобто впродовж фактично 10 років. Вказане підтверджується (зокрема) актом про непроживання (а.с.13), поясненнями позивача, заявами по суті справи. Місце проживання його та його матері невідоме ані позивачу, ані іншим учасникам процесу, у т.ч. - органу опіки. Судом вживалися передбачені законом заходи для встановлення його місцеперебування та виклику в судове засідання, але вказані заходи результатів не дали. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач дійсно протягом майже 10 років не проживає, і, отже, фактично не користується вказаним у позові житловим приміщенням. Вказане, на думку суду, свідчить про те, що в разі задоволення позову права відповідача порушені не будуть, оскільки він фактично протягом тривалого часу ними не користується. При цьому, вік відповідача, на думку суду, дозволяє йому на власний розсуд здійснювати свої права щодо вибору місця проживання. Крім того, оскільки строк, на протязі якого відповідач відсутній за місцем реєстрації, не проживає у вказаному житловому приміщенні і не користується ним, значно перевищує строк, встановлений ст.72 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі зазначеного та

Outcome: approved