Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

В серпні 2015 року позивач ПАТ «[PERSON] та Кредит» звернулось до Київського районного суду м. Харкова з вимогою до\~\~відповідачів про виселення [PERSON], [PERSON] з квартири № 13 в будинку під номером 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові без надання іншого житлового приміщення. В\~\~обґрунтування своїх позовних вимог\~\~зазначає, що 27.02.2007 року між ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ», правонаступним якого є АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір № 41/02-Ф за яким позивач надав третій особі кредит в розмірі 100000 доларів США, строком користування до 27.02.2023 року зі сплатою процентів в розмірі 11% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 27.02.2007 року за яким в іпотеку позивачу передано квартиру трикімнатну № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові, загальною площею 79,0 кв.м. і складається із трьох житлових кімнат жилою площею 49,7 кв.м. У звязку із неналежним виконанням основного зобовязання за кредитним договором позивач був змушений звернутися до Київського районного суду м. Харкова із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 року звернено стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові, яка належить [PERSON] шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, надавши АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» прова продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 549550,00 грн. з направленням коштів, отриманих від продажу на задоволеня вимог АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» за кредитним договором № 42/02-Ф від 27.02.2007 року. Після повернення справи Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, рішенням апеляційного суду Харківської області від 01.04.2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова змінено: виключено із абзацу другого резолютивної частини рішення вказівку» за початковою ціною 549550 грн.» вказавши «за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна). Позиавч вказує, в квартирі № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові з 28.03.2007 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON], сам іпотекодавець [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований і фактично не проживає, що підтверджується довідкою КП «Жилкомсервіс» від 02.06.2015 року. Позивач не надав згоди на реєстрацію в квартирі, що є предметом іпотеки, інших осіб чи укладення договору оренду (найму) житлового приміщення, що свідчить про порушення умов іпотечного договору та відсутність законних підстав проживання в цій квартирі. У звязку з вищенаведеним, позивач посилаючись на положення статті 109 Житлового кодексу України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» обґрунтовує своє право звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. В судове засіданні\~представник позивач [PERSON], яка діє на підставі довіреності не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. В судове засіданні відповідач [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] не зявились, буди належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не направляли, у звязку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за їх відсутністю. В судове засідання представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності [PERSON] не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляв. Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Судом за клопотанням представника відповідача оголошувалась перерва для його підготовки до судових дебатів, проте будучи належним чином повідомленим до суду не зявився, у звязку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за його відсутністю, з урахуванням раніше наданих заперечень. В судове засіданні третя особа не зявилась, начальник Київського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.02.2007 року між ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ», правонаступним якого є АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] укладений кредитний договір № 41/02-Ф за яким позивач надав третій особі кредит в розмірі 100000 доларів США, строком користування до 27.02.2023 року зі сплатою процентів в розмірі 11% річних. Згідно заяви на отримання кредиту від 21.02.2007 року вбачається, що [PERSON] звертався до ТОВ «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» з проханням надати кредит в розмірі 100000 доларів США на придбання квартири (арк. справи 22-23). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 27.02.2007 року за яким [PERSON] передав в іпотеку позивачу трикімнатну № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові (арк. справи 4-6). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 року звернено стягнення на квартиру 3-х кімнатну №13, що в будинку під номером 69, розташованому по вул. Чернишевській м. Харкова, загальною площею 79,0 кв. м. і складається з трьох житлових кімнат жилою площею 49,7 кв. м. шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, надавши АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі «Слобожанське РУ» АТ «Банк «[PERSON] та Кредит»право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 549550 (пятсот сорок девять тисяч пятсот пятдесят) грн. (арк. справи 7-9). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 року залишено без змін (арк. справи 10-12). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 036.12.2014 року скасовано ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09.07.2014 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (арк. справи 13-15). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01.04.2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2012 року змінити в частині визначення розміру пені, що підлягає стягненню, зменшивши: пеню за прострочення погашення кредиту з 438218 грн. 60 коп. до 147000 грн.; пеню за прострочення погашення процентів з 532527 грн. 25 коп. до 187000 грн.; пеню за прострочення погашення комісії з 55973 грн. 19 коп. до 18000 грн. В частині стягнення штрафу за прострочення повернення кредиту в розмірі 1300 грн. рішення суду скасувати, у задоволенні позову в цій частині відмовити. Виключити із другого абзацу резолютивної частини рішення суду вказівку за початковою ціною 549550 грн., вказавши за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (продажу іпотечного майна) (арк. справи 16-21). Зі змісту вимоги вих. № 9-246130/2209 від 17.08.2015 року вбачається, що філія «Слобожанське РУ» АТ «Банк «фінанси та Кредит» повідомляє [PERSON], [PERSON] про необхідність добровільно виселитись з квартири № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові та добровільно знятись з реєстраційного обліку за цією адресою (арк. справи 26-27). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області вбачається, що [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (арк. справи 41-42). Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч.1, ч.2 статті 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.\~\~ Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 Житлового кодексу України, у ч.1 якої встановлені підстави виселення. Частина третя статті 109 Житлового кодексу України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі були вселені в квартиру № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові була придбана третьою особою [PERSON] за рахунок кредитивних коштів, наданих позивачем, повернення якого забезпечене іпотекою. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 даного Закону, так і норма статті 109 Житлового кодексу України. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про необхідність надання відповідачам іншого житлового приміщення в разі ухвалення судового рішення про їх виселення через відсутність обовязкових підстав, визначених ч.2 статті 190 Житлового кодексу України. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» посилається на наявність рішення суду, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки - на квартиру № 13, що в будинку № 69, розташованому по вул. Чернишевській у м. Харкові; на письмове попередження іпотекодавця про звільнення квартири; на положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу України, які передбачають виселення мешканців з іпотечного житлового приміщення після відмови на письмову вимогу добровільно звільнити його, що предмет іпотеки було придбано за грошові кошти позивача, які третя особа [PERSON] отримав за кредитним договором № 41/02-Ф від 27.02.2007 року. Окрім цього, суд не приймає до уваги та вважає безпідставним посилання представника відповідача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. З матеріалів справи чітко вбачається, що предметом позову по даній справі є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення з квартири як наслідок не виконання рішення суду та умов кредитного договору, а тому до даних правовідносин мораторій не застосовуються. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. також підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved