Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

В позовній заяві представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 12.11.2007 року у розмірі 28 422 грн. 51 коп. та судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.11.2007 року відповідач отримала у позивача кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з порушення відповідачем кредитних зобовязань у відповідача станом на 30.04.2018 року виникла заборгованість у розмірі 28\~422 грн. 51 коп., при цьому відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за кредитом не погашає. 09.07.2018 року відповідач надала суду відзив на позовну заяву (а.с.33-36), у якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Розрахунок заборгованості не підтверджує факт існування боргу, оскільки не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Відповідач не погоджується з сумами зазначеними в розрахунку та вважає їх надуманими. Копія заяви позичальника не підтверджує факт існування боргу, оскільки вона є лише пропозицією укласти договір (офертою), в матеріалах справи відсутні докази прийняття цієї пропозиції (акцепт), що свідчить про не існування договору між сторонами. Відповідач вказує на відсутність в заяві позичальника посилань про її ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, з Правилами користування платіжною карткою, з Тарифами банку, відсутній і підпис позивача у перелічених документах. Умови кредитного договору носять односторонній характер, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст.76-80 ЦПК України. 02.08.2018 року представник позивача надав суду відповідь на відзив (а.с.39-62, 70-82), у якому вказує, що саме на відповідача покладено обовязок доведення факту не ознайомлення її з Умовами та правилами надання банківських послуг, не отримання кредитного ліміту чи не підписання кредитного договору, за невиконання умов якого до неї предявлено позов. Стосовно форми кредитного договору представник позивача зазначає, що договір було укладено у відповідності до вимог ст.634 ЦК України та вимог чинного законодавства. Представник позивача вказує на те, що відповідач користувалася кредитною карткою, що підтверджується випискою по картковому рахунку, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не проводились. Крім того, представник позивача надав суду банківську виписку по рахунку відповідача, яка має статус первинного бухгалтерського документу. 12.09.2018 року відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.85-88), у яких відповідач зазначає, що надані позивачем докази є не належними та не підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобовязань, що кредитний договір має бути укладеним у письмовій формі. Крім того, відповідач зазначає, що після 27.07.2009 року нею не здійснювались жодні операції по кредитній картці, а строк її дії закінчився наприкінці 2011 року. Судом встановлено, що 12.11.20017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримала у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 7). Кредитний договір було укладено шляхом підписання відповідачем заяви. При цьому відповідач у вказаній заяві своїм особистим підписом засвідчила, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, з Правилами користування платіжною карткою, з Тарифами банку. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача, про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.21). 21.05.2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», зміна типу товариства не є його перетворенням та не тягне за собою правонаступництва. Відповідач [PERSON] неодноразово порушувала умови договору кредиту в частині своєчасного повернення суми кредиту з нарахованими відсотками. В звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань станом на 30.04.2018 року виникла заборгованість 28 422 грн. 51 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1850 грн. 99 коп., заборгованість за процентами 20\~261 грн. 39 коп., комісія 4718 грн. 58 коп., заборгованість по судовим штрафам 1591 грн. 51 коп. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості за договором від 12.11.2007 року (а.с.4-6). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, що відповідач належним чином не виконувала умови договору кредиту в частині своєчасного повернення суми кредиту з нарахованими відсотками, у звязку з чим виникла нарахована позивачем заборгованість. Посилання відповідача на те, що надані позивачем докази не підтверджують факт укладання кредитного договору між сторонам та наявність заборгованості між сторонами суд до уваги не приймає, оскільки позивачем доведено та підтверджено належними та допустимими доказами факт укладання кредитного договору, факт існування заборгованості у відповідача, розмір цієї заборгованості. Крім того, кредитний договір укладений у відповідності до вимог ст.634 ЦК України. У заявах від 09.07.2018 року та від 12.09.2018 року відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що строк позовної давності позивачем пропущений, що невнесені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Представник позивача заперечує проти застосування строку позовної давності із посиланням на те, що відповідно до п.9.12 договір діє впродовж 12 місяців з моменту його підписання, а якщо на протязі вказаного періоду одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії кредитного договору, він автоматично пролонгується на такий самий строк. Таким чином, кредитний договір є чинним та продовжує свою дію, а позивачем дотримано строку позовної давності під час звернення до суду. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-6) та виписки по картковому рахунку (а.с.49-53), відповідач припинила виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 27.07.2009 року, коли останній раз внесла платіж за кредитом у розмірі 200 грн. Крім того з 27.01.2009 року відповідач припинила виконувати щомісячні зобов'язання з погашення процентів за користування кредитом, коли останній раз внесла платіж за користування кредитом у розмірі 33 грн. 74 коп. Таким чином, з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд стягувати заборгованість за кредитним договором, проте до суду звернувся лише 17.05.2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач. З розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-6) вбачається, що 23.09.2015 року було здійснено погашення за наданими кредитними коштами у розмірі 54 грн. 80 коп. Проте із виписки по картковому рахунку (а.с.49-53) вбачається, що вказане погашення було автоматичним списанням заборгованості із картки № 26 **75 і картки № 26**14. Таким чином, судом не вбачається переривання перебігу позовної давності, оскільки автоматичне списання коштів з карткового рахунку не свідчить про визнання боргу або іншого обов'язку відповідачем. Посилання представника позивача на те, що договір є чинним, оскільки передбачено його автоматичну пролонгацію, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст.253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Установивши вказані обставини, суд приходить до висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в позові.

Outcome: dismissed