Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області із вказаним позовом. На обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2013 року зобовязано управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплату довічного грошового утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 01 січня 2012 року. Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 27 березня 2013 року апеляційну скаргу управління ПФУ залишив без задоволення, а постанову суду першої інстанції змін. Після перерахунку розмір виплати довічного грошового утримання становив 17053 грн. 14 коп. Однак із січня 2012 року до липня 2013 року управлінням ПФУ здійснювалась виплата такого утримання в меншому розмірі 10434 грн. 11 коп, внаслідок чого за вказаний період відповідачем допущено заборгованість по виплатах в сумі 119142 грн. 54 коп. Відмову управління ПФУ виплатити нараховану суму вважає такою, що порушує вимоги ст. 129 Конституції України, якою встановлено обовязковість рішень суду, тобто вони повинні виконуватись в повному обсязі, а не в частині, як це допускає відповідач. Із урахуванням наведенного, вказуючи, що управління ПФУ фінансується управлінням Державної казначейської служби в Рівненському районі, [PERSON] просив стягнути на його користь із відповідачів солідарно заборгованість по виплаті довічного грошового утримання, із урахуванням уточнень, в сумі 110320 грн. 76 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] предявлені вимоги підтримав із підстав та обгрунтувань наведених у позовній заяві, просив задовольнити позов із урахуванням зазначених уточнень. Пояснив також, що згадане рішення суду, яким зобовязано управління ПФУ з 01 січня 2012 року здійснити перерахунок та виплату довічного грошового утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді набрало законної сили та є обовязковим для виконання. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в Рівненському районі Рівненської області [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на доводи, наведені у письмових запереченнях та заявах управління ПФУ, які подано у даній справі. Щодо розрахунку розміру заборгованості в сумі 110320 грн. 76 коп. не заперечила, при цьому пояснила, що [PERSON] здійснювалась виплата довічного грошового утримання в розмірі, визначеному із урахуванням положень ст. 2 ЗУ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (10 прожиткових мінімумів). Із 03 червня 2013 року, після визнання неконституційним положень вказаної статті, згідно рішення Конституційного Суду № 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року, виплата утримання [PERSON] здійснювалась в повному розмірі (90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді). Просила відмовити в позові. Представник відповідача управління Державної казначейської служби в Рівненському районі Рівненської області в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Заяви про розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача, або про причини його неявки до суду не надійшли. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши обставини, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Матеріалами справи встановлено, що Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 01 лютого 2013 року визнав протправними дії управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області та зобовязав зазначене управління ПФУ здійснити перерахунок та виплату [PERSON] довічного грошового утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 01 січня 2012 року з урахуванням раніше проведених виплат (а.с. 5-6). Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 27 березня 2013 року апеляційну скаргу управління ПФУ залишив без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін (а.с. 7-8). Зазначене рішення суду вступило в закону силу. Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи наведену вимогу щодо доказування, встановлені згаданим рішенням суду від 01 лютого 2013 року обставини щодо зобовязання управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплату довічного грошового утримання [PERSON] розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 01 січня 2012 року не потребують доказування. На виконання вказаного рішення суду управлінням ПФУ проведено перерахунок довічного грошового утримання [PERSON], розмір виплати якого із 01 січня 2012 року встановлено в розмірі 17053 грн. 14 коп., разом з тим утримання виплачувалось не повністю - в розмірі 10434 грн. 11 коп. Таким чином сума боргу по виплатах становить 6619 грн. 03 коп. помісячно. В повному розмірі, визначеному згаданим рішенням суду від 01 лютого 2013 року, виплати здійснювались із червня 2013 року. За період з січня 2012 року по травень 2013 року загальна сума заборгованості становить 110320 грн.76 коп. Наведене підтверджується із наданих управлінням ПФУ протоколу індивідуального перерахунку від 29 травня 2013 року (а.с. 4), довідки від 26 лютого 2015 року (а.с. 56), розпорядження від 17 лютого 2014 року (а.с. 57). Правильність такого розрахунку та відомостей у вказаному перерахунку сторони не оспорювали. Із пояснень представника управління УПФ вбачається, що при здійсненні таких виплат взято до уваги лише положення ст. 2 ЗУ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», без ураховання в повній мірі згаданого рішення суду від 01 лютого 2013 року. Із наведенного вбачається неналежне виконання управілнням ПФУ зобовязання за вказаним рішенням суду від 01 лютого 2013 року щодо виплати довічного грошового утримання [PERSON] в розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Згідно положень ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов'язує суди при розгляді конкретних справ керуватись насамперед нормами Конституції України (постанова Пленуму ВСУ N 9 від 01.11.96 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Щодо обовязковості судових рішень зазначено Європейським судом з прав людини в рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції. Доводи у письмових запереченнях та заявах управління ПФУ не спростовують обґрунтувань предявлених у даній справі вимог про стягнення заборгованості, та фактично вказують на непогодження вказаного управління із рішенням суду по іншій справі про зобовязання нараховувати та виплачувати грошове утримання. Згідно статті 8 Конституції, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Зміст принципу верховенства права Європейський суд з прав людини розглянув у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року: 33. Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див.справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Із позиції відповідача щодо наявності підстав не виконувати в повному обсязі рішення суду від 1 лютого 2013 року вбачається замасковане оскарження такого рішення, що може призвести до порушення принципу юридичної визначеності. У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року: 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Європейським судом з прав людини розглядалися справи щодо порушення права власності, де обєктами були кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40); Суд звертає увагу на свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу Рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти [PERSON]» (Jasiuniene v. Lithuania) від 6 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Згідно положень п. 1 ч. 1 ЗУ № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р., на підставі якого відбулася ратифікація Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та окремих протоколів до неї, «Україна повністю визнає на своїй території […] щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції». Наведена ситуація вимагає від суду, враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, вирішення справи з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ. Із урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем управлінням ПФУ порушено право позивача на отримання в повному розмірі коштів, належних йому на підставі судового рішення, яке є остаточними та підлягає виконанню. Тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по виплаті довічного грошового утримання в сумі 110320 грн. 76 коп. та їх стягнення із відповідача управління ПФУ. Враховуючи положення п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», слід відмовити в задоволенні частини позовних вимог про стягнення вказаної заборгованості також і з відповідача управління Державної казначейської служби України, оскільки останнім проводяться лише відповідні банківські операції по виплатах.

Outcome: partial