Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В серпні 2017 року до суду звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 33289,53 грн. а також судових витрат в розмірі 1600 грн. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.2013 року між АТ «Ощадбанк» в та відповідачем було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, та випущено платіжну картку № 9874 з кредитною лінією у розмірі 20000,00 грн. зі сплатою 24% річних та зі ставкою за несанкціонованим овердрафтом 35 % річних за користування кредитом. Відповідно до п. 4.4. вказаного Договору, відповідач зобовязалася у разі виникнення заборгованості погасити її шляхом поповнення рахунку у безготівковому порядку чи шляхом внесення готівки до 25 числа місяця, наступного за звітним, але у порушення умов договору остання свої зобовязання належним чином не виконала, у звязку з чим у неї утворилася заборгованість у сумі 33289,53 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 19991,97 грн., заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 6697,61 грн.; інфляційного збільшення заборгованості в сумі 5504,28 грн., та трьох процентів річних від суми заборгованості в сумі 1155,67 грн. В позові ставиться питання про стягнення вказаної суми заборгованості а також судових витрат в розмірі 1600,00 грн. з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за її відсутності суду не надала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до договору про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № 9874 від 20.12.213 року [PERSON] було відкрито кредитну лінію у розмірі 20000,00 грн. зі сплатою 24% річних та зі ставкою за несанкціонованим овердрафтом 35 % річних за користування кредитом. (а.с.6). Однак, в порушення умов договору відповідач не сплачувала суми кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість. Суд дослідивши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 9874 від 20.12.2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON], встановив, що станом на 17.05.2017 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 19991,97 грн. та заборгованість за відсотками в сумі 6637,61 грн. (а.с.9). Крім того, суд зазначає, що ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, у відповідності з нормами ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано також суму інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 5504,28 грн., та трьох процентів річних від суми заборгованості 1155,67 грн. (а.с.10-11) Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань « від 17.12.2013 року № 14, інфляційні нарахування на суму боргу , сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки зазначені суми нараховані позивачем у відповідності з діючим законодавством та є цілком обґрунтованими. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вимогами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Отже, заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання повинна бути стягнена з відповідача [PERSON] Таким чином, суд вважає позовні вимоги доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved