Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що спірну квартиру сторони придбали 10.07.1995 під час шлюбу за спільні кошти. Після розірвання шлюбу - 27.07.2006 - у них була домовленість про те, що квартира в майбутньому стане власністю їхньої дочки - [PERSON], яка була зареєстрована у цій квартирі. Однак у серпні 2015 року відповідач звернувся з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.10.2015 вказаний позов було задоволено, після чого [PERSON] вважає, що в неї виникло право на позов про поділ майна, набутого під час шлюбу. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки наявним доказам. Так, апелянт зазначає, що судом проігноровано та не з'ясовано можливостей відповідача одноособово мати доходи, які б дозволили до шлюбу з позивачем заощадити 3000 доларів США. На думку апелянта, суд помилково поклав обов'язок доведення наявності у позивача спільних з відповідачем прав на спірну квартиру, мотивуючи відмову у позові тим, що саме позивач не надав доказів придбання спірної квартири за спільні кошти чи кошти позивача, натомість мотивував відмову у позові припущенням стосовно існування особистих коштів у відповідача для придбання спірної квартири лише наявністю сумнівної розписки, фіктивність якої неможливо було довести через ухилення сторони відповідача у наданні необхідних зразків на вимогу судового експерта. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, додавши, що відповідач заробив кошти на спірну квартиру, купуючи товари за кордоном і продаючи їх в Україні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної справи та справи №2/750/2718/15, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, рішення суду першої інстанції зазначеній нормі права не відповідає . Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира [ADDRESS] придбана хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, тому не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON], чого позивач не змогла спростувати. З такими висновками колегія суддів не може погодитися, враховуючи наступне. По справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1993 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2006 року (а.с.21). 10 липня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Музика Л.І. (а.с.23). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14560883 від 16.05.2007, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.26). Колегія суддів вважає, що з огляду на норми КпШС України (що діяв на час придбання спірного майна) та відповідних норм СК України (зокрема, глави 8), вирішуючи спір між подружжям про розподіл майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статті 22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності Відповідно до приписів статей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Аналізуючи дані статті, слід дійти висновку, що на набуте подружжям під час шлюбу майно поширюється статус спільної сумісної власності, якщо не буде встановлено, що майно є особистою власністю одного з подружжя (ст.24 ч.1 КпШС України), а саме : майно належало йому до укладення шлюбу; було одержане ним під час шлюбу в дар; було одержане ним під час шлюбу в порядку спадкування; придбане за рахунок особистого майна. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач надала докази перебування з відповідачем у шлюбі, докази щодо спільного їх проживання на час укладення правочину купівлі - продажу, а також довела, що їх сім'я мала до купівлі квартири певні доходи. Так, в 1993 році [PERSON] мала дохід 9902456 грн (а.с.66), в 1994 - 3925224 грн (а.с.65). З копії вироку Чернігівського районного народного суду від 17.11.1989 вбачається, що відповідач на час ухвалення вироку працював водієм тролейбуса в Чернігівському тролейбусному управлінні і раніше був засуджений в 1980 році до 6 років позбавлення волі (а.с.170). Позивач також стверджувала, що при купівлі квартири матеріальну допомогу надали її батьки та батьки відповідача. Дану обставину сторона відповідача не спростовувала. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач довела той факт, що спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя. Надані відповідачем на спростування даних обставин докази - розписка від 08.07.1995 та показання свідків [PERSON] і [PERSON] (хресна та сестра відповідача) суд до уваги не приймає, оцінюючи їх критично. Так, з наданої відповідачем розписки від 08.07.1995 вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 3 000 доларів, переданих останній на зберігання (а.с. 59). Пояснити, чому не надавалася розписка [PERSON] в 1990 році про взяття на зберігання валюти від [PERSON] і чим була викликана необхідність у складанні за цих підстав розписки від 08.07.1995 сторона відповідача не змогла. Не було надано пояснень, чому гроші після звільнення [PERSON] 11.07.1992 з місць позбавлення волі (а.с.60) продовжували нібито зберігатися у [PERSON] до 08.07.1995, тобто майже до моменту укладення 10.07.1995 договору купівлі-продажу спірної квартири. Не змогла сторона відповідача довести природи походження даної суми валюти. Як вказувалося вище, станом на 17.11.1989 [PERSON] працював водієм тролейбуса в Чернігівському тролейбусному управлінні, до цього відбував покарання в місцях позбавлення волі. Доводи сторони відповідача, що [PERSON] займався купівлею-продажу товарів, їздячи за кордон, спростовуються тим, що [PERSON] не мав паспорту для виїзду за кордон і з клопотанням щодо оформлення такого паспорту в період з 1982 року по 1995 рік не звертався. За таких підстав, висновки суду першої інстанції щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача не відповідають наявним у справі доказам і тому ґрунтуються на припущеннях З огляду на викладене вище, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності колегія суддів до уваги не приймає. Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суду першої інстанції виходив саме з суті позовних вимог, не взявши до уваги заяву відповідача від 02.11.2016 про застосування позовної давності (а.с.64). Апеляційна скарга відповідачем з цього приводу не подавалася. Крім того, слід зазначити, що відповідно до правового висновку ВСУ від 23.09.2015, що висловлений у справі № 6-258цс15, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Враховуючи те, що позивач пов'язує своє порушене право з позовом [PERSON] від 14.08.2015 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.34), колегія суддів вважає, що строк позовної давності [PERSON] не пропущений. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з [PERSON] користь [PERSON] в порядку ст. 88 ЦПК України слід стягнути судові витрати в сумі 831,16 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 914,28 грн за розгляд апеляційної скарги.

Outcome: approved