Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

В позові йдеться про неможливість подальшого спільного проживання подружжя (сторін по справі) в укладеному 03.11.2001 року виконавчим комітетом Розтоцько-Пастільської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області шлюбі (актовий запис № 6). В шлюбі у сторін народилось четверо дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають з позивачем. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, що призвело до частих сварок, відсутністю взаєморозуміння між ними. Все це нажаль відбувається на очах у дітей сторін. На неодноразові спроби все змінити в сторін не виходить, призвело до того, що позивачка втратила почуття любові та поваги до свого чоловіка. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Просить розірвати шлюб з відповідачем, поданий нею позов задовольнити. Крім цього, позивачка 07.02.2018 року подала заяву про збільшення позовних вимог вказує, що на даний час діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. А тому позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі, в розмірі 3000 грн. щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] в особі представника позивача - адвоката [PERSON] звернувся із зустрічним позовомдо [PERSON], зацікавлена особа: Орган опіки та піклування Великоберезнянської РДА Закарпатської області про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів. Відповідно до ухвали Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 15.05.2018 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач [PERSON] за зустрічним позовом мотивує позовні вимоги тим, що в шлюбі у сторін народилося четверо дітей, які постійно проживають з позивачем за зустрічним позовом, який їх забезпечує та виховує за адресою [ADDRESS] Великоберезнянського району. відповідачка за зустрічним позовом самоусунулась від виховання дітей та їх утримання й не надає жодних коштів на потреби. Мати дітей, щоразу вчиняє сварки та знаходить безліч причин, щоб не брати участі в утриманні та вихованні дітей, постійно зникає з дому, що вкрай негативно впливає на них. Просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на його користь аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів її доходів, на утримання неповнолітніх дітей, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову й до досягнення їх повноліття. Та визначити місце проживання дітей з батьком. В первісному позові відмовити. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, в наданих суду поясненнях посилалась на обставини аналогічно викладені в позовній заяві, щодо стягнення аліментів зменшила їх розмір з 3000 грн. на 2000 грн.; зустрічну позовну заяву не визнала просила відмовити в такій. Також подала відзив на зустрічну позовну заяву в які зазначила що відповідач за первісним позовом не надав жодного доказу щодо утримання та виховання дітей, не надав жодного документу про наявність самостійного заробітку, наявність житла та відповідно належних умов на утримання дітей. А тому в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з'явився надіслав відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів в якому зазначив що позовні вимоги щодо аліментів вважає безпідставним, передчасним та таким що ґрунтується на нормах права. Він завжди дбав і дбає про дітей, надає повністю матеріальну допомогу працюючи на сезонних роботах й забезпечуючи одягом та продуктами харчування дітей. Позивачка не подала жодного доказу, щодо припинення відповідачем утримання та виховання дітей, не надано довідки Розтоцько-Пастільської сільської ради або Забрідської сільської ради, що діти виховується і утримується тільки позивачкою. Він являється без робітним і жодних доходів офіційно не отримує. Будь яких доказів того що він десь працює і отримує доходи позивачкою теж не надано. [PERSON] є молодою та здоровою людиною, яка здатна заробляти кошти має постійне місце роботи та отримує постійний дохід, що підтверджує абсурдність її вимог про стягнення з нього аліменти в розмірі 3000 грн. і доводить те, що вона безпідставно та не спів розмірно хоче стягнути з нього кошти у співвідношенні до рівної участі обох батьків в утриманні дітей. Крім цього діти постійно хочуть проживати з відповідачем і ним буде ставитися питання про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів з відповідачки. Стосовно розірвання шлюбу в обґрунтуваннях позовних вимог позивачка зазначає, що шлюбні відносини між нею та відповідачем не складаються через постійні сварки на очах у дітей та різні погляди на життя, втрату почуття любові та поваги до чоловіка. Все це являється надуманим та вигаданим зі сторони позивачки й відповідач заперечує проти розірвання шлюбу відповідач ніколи з дружиною не обговорював зазначеного питання, так як у нього й думки не виникало про розлучення і про те, що діти будуть проживати окремо від нього. Навпаки, він хоче, щоб діти росли в повноцінній родині, й мали як рідну мати так і рідного батька. Відповідач вважає, що в них з позивачкою не має підстав для розірвання шлюбу. Представник відповідача (представника позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що їх позиція з відповідачем наведені в зустрічній позовній заяві та відзиві, а тому просив відновити в первісному позові. Зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив таку задовольнити з підстав зазначених у ній. Просив долучити до матеріалів справи квитанцію проте, що позивачка отримала кошти, а саме батько придбав дітям шкільне приладдя. В первісному позові відмовити. Представник зацікавленої особи в судовому засіданні висловила думку, щодо місця проживання дітей, посилається на обставини викладені у висновку, що діти повинні жити з матір'ю, батько не йде з ними на контакт, його постійне місце проживання встановити не можливо. Суд, заслухавши думку учасників справи та вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що 3 листопада 2001 року виконавчим комітетом Розтоцько-Пастільської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 6. Дана обставина стверджується виданим свідоцтвом про шлюб від 27.06.2013 р. серії [NUMBER] З копії свідоцтв про народження: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], від 15.02.2017 року серії [NUMBER] від25.07.2008 року серії [NUMBER], вбачається, що діти сторін є неповнолітнім. Спільне життя у сторін не склалось через різні характери та через їх постійні сварки, в результаті чого подружжя втратило почуття любові, поваги та взаєморозуміння одне до одного. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.ст. 81 ч.1, 82 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дітей із батьком, суд приходить до наступного висновку. З висновку Великоберезнянської РДА № 01-34/343 від 26.09.2018 року вбачається, що комісія з питань захисту прав дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON] Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Враховуючи вище наведене та наданий суду висновок комісії з питань захисту прав дитини щодо визначення місця проживання дітей з батьком, суд не знаходить достатніх підстав для неприйняття вказаного висновку до уваги, а відтак вважає що в позовній вимозі за зустрічним позовом про визнання місця проживання дітей з батьком відмовити. Оскільки ніхто з сторін не надав відповідної довідки про місце проживання, дітей, відповідачем за первісним позовом заперечень не надано, що діти проживають з матрію, враховуючи висновок комісії з питань захисту прав дітей, який вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON] Вказане в сукупності свідчить про те, що діти на даний час проживають разом з матір'ю, внаслідок чого саме остання законодавством наділена правом на одержання аліментів, а тому у вимозі за зустрічним позовом про стягнення аліментів слід відмовити. Щодо аліментів, за змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно. Обов'язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ч.2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи майновий стан відповідача (позивача за зустрічним позовом), стан його здоров'я та те, що інших утриманців немає, суд визначає, що позов про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі підлягає задоволенню, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей, у розмірі 2000 грн. щомісячно. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved