Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про часткове скасування рішення та визнання державного акту недійсним в якому (з врахуванням подальших уточнень) вказувала, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] є власником 39/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 вересня 1993 року за №237 попереднім власникам будинку ([PERSON], [PERSON]) було передано в спільну часткову власність (згідно часток в праві власності на будинок) земельну ділянку площею 900 кв.м., розташовану по [ADDRESS], призначену для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення 11 лютого 1994 року власникам було видано державний акт, реєстр. [NUMBER]. Проте під час звернення до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини у вигляді частки в земельній ділянці позивачкою з відповіді нотаріуса та особисто було встановлено, що ділянка передана у власність [PERSON], [PERSON] з численними порушеннями, а саме оскаржуваним рішенням земельну ділянку було передано у власність лише двох співвласників будинку, чим порушено права третього співвласника ([PERSON]), в рішенні неправильно зазначено прізвище одного та ім'я іншого співвласників ділянки. В той же час державний акт видавався без виготовлення документації із землеустрою та двом співвласникам одночасно (а не кожному окремо), в ньому визначено, що земельна ділянка передається у спільну сумісну (а не часткову) власність співвласників будинку. В зв'язку з цим порушуються права позивачки, яка не має можливості використати своє право на безоплатне отримання ділянки для обслуговування належної їй частки будинку або ж отримати її в порядку спадкування після смерті [PERSON] Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просила про часткове скасування оскаржуваного рішення №237 від 21 вересня 1993 року (в частині передачі [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 900 кв.м., розташованої по [ADDRESS], призначеної для обслуговування житлового будинку), а також про визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю від 11 лютого 1994 року [NUMBER]. Ухвалою суду від 09 вересня 2016 року до участі в розгляді справи в якості відповідача залучено [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі в судове засідання не з'вилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишила на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі вказаних осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2015 року, реєстр. №51 є власником 39/100 часток житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON], який отримав це майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] Разом з тим згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21 вересня 1993 року за №237 попереднім власникам будинку ([PERSON], [PERSON]) було передано в спільну часткову власність (згідно часток в праві власності на будинок) земельну ділянку площею 900 кв.м., розташовану по [ADDRESS], призначену для обслуговування житлового будинку. На підставі рішення 11 лютого 1994 року власникам було видано державний акт, реєстр. [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року, «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року №28 видачі Державного акту повинно передувати виготовлення відповідної документації із землеустрою, також зміст правовстановлюючого документа не повинен суперечити змісту рішення про передачу ділянки у власність. Проте земельна ділянка передана у власність з численними порушеннями, а саме оскаржуваним рішенням земельну ділянку було передано у власність лише двох співвласників будинку, чим порушено права третього співвласника ([PERSON]), в рішенні неправильно зазначено прізвище одного та ім'я іншого співвласників ділянки. Доводи щодо передачі ділянки у власність без виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державних актів (які порушують права позивачки) органом місцевого самоврядування. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON], [PERSON] земельної ділянки. За встановлених обставин, а також враховуючи, що зміст оскаржуваного державного акту не відповідає змісту рішення (в ньому визначено, що земельна ділянка передається у спільну сумісну (а не часткову) власність співвласників будинку), вказаний акт також не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved