Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

В серпні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 року №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» [PERSON], який з дня свого призначення набув всі повноваження органів управління та органу контролю банку. Відтак, останній, посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитного договору № 001-14992-030107, укладеного з нею 03.01.2007 року, просив стягнути з вказаної відповідачки заборгованість по виплаті кредиту за вказаним договором в розмірі 1005,42 грн. В судове засідання позивач явку свого представника не забезпечив, втім як вбачається з резолютивної (прохальної) частини позовної заяви, останній просить розглядати справу за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, втім направила до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, в якій крім цього просила відмовити у задоволені предявленого до неї позову у звязку зі спливом строків позовної давності. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.197 КПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходе наступного висновку. Судом встановлено, що 03.01.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта», правонаступником якого являється Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», і [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-14992-030107, згідно умов якого відповідачці надано кредит в розмірі 1247 грн., на умовах визначених договором зі сплатою процентів в розмірі 5 % на рік та плати в розмірі 2,99 % на місяць, строком до 10.01.2010 року. За змістом п.2.8. кредитного договору позичальник зобовязався щомісяця до 3 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту рівними частинами у розмірі 80 грн. Згідно вимог ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, позичальниця [PERSON] станом на 25.06.2015 року заборгувала ПАТ «Дельта Банк» 1000,42 грн., з яких: 366,13 грн. заборгованість за тілом кредиту, 12,89 грн. заборгованість за відсотками та 626,40 грн. - заборгованість за комісіями. Згідно зі ст. 526 ЦК України з обов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтями 526, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з заперечень відповідачки [PERSON], позивач звернувся до суду за захистом своїх прав за спливом загального строку позовної давності, тому наполягала на застосуванні судом наслідків спливу такого строку. При судовому розгляді справи встановлено, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права ще в травні 2009 року, зокрема при ненадходженні на протязі місяця від боржника чергового платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Так, як свідчить виконаний позивачем розрахунок боргу, останній платіж, внесений боржником в рахунок погашення боргу, надійшов ще за період від 04.03.2009 року по 03.04.2009 року. З огляду на викладене, саме з цього часу (04 травня 2009 року) почав перебіг строку позовної давності. Сам же позов ПАТ «Дельта Банк» предявлено до суду в серпні 2015 року, тобто за межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. В силу вимог ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, в ході судового розгляду позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а судом таких не встановлено. Так, позивач достовірно знаючи про фактичне припинення відповідачем виконання покладених на нього обовязків за кредитним договором по поверненню грошових коштів ще в травні 2009 року, втім не вжив своєчасно заходів по відновленню своїх порушених прав, при цьому жодних доказів про направлення на адресу боржника претензій про необхідність погашення боргу позивач суду також не надав. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір, у звязку з тим, що позивача звільнено від його оплати, належить віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed