Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя. В обґрунтування власної позиції, сторона позивача посилалась на ті обставини, що у вересні 2003 року відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Альфа-Ромео», реєстраційний номер Я8869, здійснив наїзд на пішохода [PERSON], в результаті чого останній були спричинені значні ушкодження здоровю. На підставі викладеного, сторона позивача вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду, а також судові витрати повинен [PERSON], у звязку з чим представник [PERSON] від імені та в інтересах особи просив суд стягнути з відповідача на її користь суму майнової шкоди у загальному розмірі 15000,00 гривень, а також суму компенсації моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень. Повноважний представник позивача [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, від імені та в інтересах особи заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його повноважний представник у відкрите судове засідання не зявились, сторона відповідача була належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, оглянувши представлені суду, а також забезпечені судом письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав й в наступному обсязі. Під час розгляду цивільної справи й на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 19 вересня 2003 року о 08 годині 00 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Альфа-Ромео», реєстраційний номер Я8869, по проспекту Шевченка від Шампанського провулку в напрямку площі [PERSON] у місті Одесі, здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди (надалі за тестом ДТП) досить тривалий час проводилась перевірка Слідчим відділом з ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області, що було встановлено судом на підставі витребуваних матеріалів ДТП №577 про відмову в порушенні кримінальної справи. За вказаними матеріалами суд зясував, що в результаті даної ДТП, позивачу [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої травми животу, закритої черепно-мозкової травми, синців тулубу, саден тощо, сукупність яких була віднесена до тяжких тілесних ушкоджень, про що свідчать Акт №5567 судово-медичного огляду від 29 грудня 2003 року, а також Акт №4420 судово-медичного огляду (додатковий) від 29 грудня 2003 року, що складені експертом Бюро судово-медичної експертизи [PERSON] Але, відповідно до остаточної постанови від 10 листопада 2005 року, ухваленої слідчим СВ з ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області, за фактом відповідної ДТП було відмовлено в порушенні кримінальної справи, зокрема з тих підстав, що причиною даної ДТП явилось порушення самою [PERSON] вимог п.4.14 п/п «а», «б» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року (надалі за текстом ПДР України), згідно з якими пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід. Разом з тим, слідчим не було встановлено в діях водія [PERSON] порушень вимог ПДР України, у звязку з чим був зроблений висновок про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України. У звязку з викладеним, дослідивши матеріали ДТП №577 про відмову в порушенні кримінальної справи, зібрані Слідчим відділом з ДТП ОМУ УМВС України в Одеській області, суд приходить до висновку, що згадана ДТП відбулась за відсутності вини відповідача [PERSON] Втім, як зазначає ст. 1166 ч.3 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2,5 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вирішуючи даний спір, зі сторони відповідача [PERSON] не було посилань на ті обставини, що шкода здоровю позивача [PERSON] була завдана відповідним джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дії непереборної сили. Разом з тим, стороною не було доведене суду, що відповідні ушкодження здоровю були спричинені внаслідок умислу [PERSON] У звязку з наведеним, суд, погоджуючись із позицією сторони позивача, приходить до висновку, що шкоду, заподіяну здоровю [PERSON], повинен відшкодовувати відповідач [PERSON] Згідно ст. 1195 ч.ч.1,3 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Як розяснює ст. 1197 ч.ч.1,3 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. При цьому, до втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо. Але предявляючи відповідний позов, стороною позивача [PERSON] вимог щодо відшкодування саме заробітку (доходу), втраченого нею внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності за рахунок [PERSON] заявлено не було, відповідних розрахунків на підставі встановленого ступеню втрати професійної або загальної працездатності, суду не надавалось, що сукупно виключило можливість їх вирішення в силу ст. 11 ЦПК України. З позиції сторони позивача в суді в процесі розгляду даної цивільної справи випливає, що заявляючи до стягнення з [PERSON] суму майнової шкоди у розмірі 15000,00 гривень, позивач [PERSON] вкладала в цю категорію сенс саме понесених витрат, що були повязані із медичними обстеженнями та придбанням ліків, які в силу ст. 1195 ч.1 ЦК України віднесені до додаткових витрат. Виходячи з цього та перевіряючи обґрунтованість заявленої до стягнення суми, суд встановив наступне. Як зазначалось, згідно Акту №4420 судово-медичного огляду (додаткового) від 29 грудня 2003 року, що був складений експертом Бюро судово-медичної експертизи [PERSON], [PERSON] з 19 вересня 2003 року по 06 жовтня 2003 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Першому хірургічному відділені КП «Міська клінічна лікарня №11», після чого позивач була виписана на поліклінічне лікування. Згідно наданих суду фінансово-платіжних документів, квитанцій тощо, позивачем [PERSON] в період з 28 листопада 2005 року по 05 грудня 2005 року було витрачено на лікування 100,00 гривень + 15,00 гривень + 158,88 гривень +158,88 гривень +397,20 гривень = 829,96 гривень. Тому суд погоджується із обґрунтованістю відповідних вимог позивача та приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на її користь вказаних витрат, що були повязані із медичними обстеженнями та придбанням необхідних ліків у розмірі 829,96 гривень. Як встановлює ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд не вбачає доведеними ті обставини, на які посилалась [PERSON] як на підставу обґрунтованості вказаних вимог, оскільки письмових доказів, в тому числі фінансово-платіжних документів, квитанцій тощо, які б свідчили про отримання й оплату медичних послуг та придбання ліків з боку [PERSON], повязаних із ушкодженнями здоровя, заподіяних [PERSON] стосовно решти заявленої до стягнення суми суду представлено не було, у звязку з чим суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги. Згідно ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Водночас, згідно ст. 1168 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Розглядаючи подібні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд переконаний в необхідності розуміти під моральною шкодою будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, на думку суду, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Адже, зважаючи на вимогу позивача щодо компенсації заподіяної їй моральної шкоди, суд визнає, що [PERSON] з боку [PERSON] дійсно було заподіяно певної моральної шкоди. Але суму компенсації, яку заявила до стягнення [PERSON], суд вбачає надмірною, та спираючись на принцип виваженості, розумності й справедливості, з урахуванням віку позивача та характеру заподіяних їй ушкоджень здоровя, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму компенсації заподіяної моральної шкоди, що полягла у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя у розмірі 7000,00 гривень. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,2,3 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В силу ст. 79 ч.ч.1,3 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4) витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У звязку з тим фактом, що позивача [PERSON] звільнено від оплати судового збору (державного мита) в силу ст. 4 ч.1 п.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та з огляду на часткове задоволення заявлених вимог, суд вбачає обґрунтованим стягнути з відповідача [PERSON] пропорційну частку неоплаченого судового збору у розмірі 51,00 гривні за ч.3 п.1 п/п. «а» Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а також 350,00 гривень за ч.3 п.1 п/п. «ж» Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» на користь держави. При цьому, враховуючи той факт, що наведений позов був первісно поданий до суду 13 лютого 2006 року та позивач [PERSON] не оплачувала витрат на інформаційно-технічне забезпечення та з огляду на часткове задоволення заявлених вимог, суд вбачає обґрунтованим стягнути з відповідача [PERSON] суму неоплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 15,00 гривень за р.І ч.3 п.4 Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, повязаних з розглядом цивільних та господарських справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1258 від 21 грудня 2005 року на користь держави.

Outcome: partial