Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що не мали і не мають права на спадкування, усунення від права на спадкування звернувся [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, просить суд їх задоволити та визнати [PERSON], [PERSON] такими, що не мали і не мають права на спадкування майна від спадкодавця - [PERSON], який помер [INFO] року; усунути [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування обов'язкової частки усього майна відумерлого [PERSON] який помер [INFO] року з підстав, викладених у позовній заяві та вважає, що є усі підстави застосувати судом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] ч.1 ст.1224 ЦК України, якою передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя та ч.5 ст.1224 ЦК України, якою передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. В судовому засіданні представник відповідачів та відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши учасників судового процесу, свідків дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року у м.Рівне, Рівненської області помер [PERSON] у віці 95 років, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], що видане 03 жовтня 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, у першу чергу право на спадкування по закону після смерті [PERSON] мали б сторони по справі - [PERSON] - син, [PERSON]- дочка, [PERSON] - дружина. За життя [PERSON] 17 вересня 2001 року на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось і все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право а також належну йому на праві приватної власності частину квартири [ADDRESS] в м.Львові заповідає своїй дочці [PERSON], [INFO], яка є відповідачем по справі. Даний заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., підписано [PERSON] у її присутності, його дієздатність нею перевірено. Даний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 4 - 2906, заповідач [PERSON] особисто поставив свій підпис про одержання нотаріально оформленого документа у вказаному реєстрі, цей заповіт на час розгляду даної справи не змінений і не скасований. Як було встановлено в судовому засіданні і даної обставини не заперечив представник позивача, що відповідач [PERSON] постійно проживала разом зі своїм покійним чоловіком [PERSON] до 2006 року за адресою [ADDRESS], а з 2006 року за адресою [ADDRESS], яка за віком та станом свого здоров'я відповідно до ст.1241 ЦК України мала б право на обов'язкову частку у спадщині, однак [PERSON] 08.10.2009 року подала приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] заяву про те, що вона відмовляється від своєї належної їй обов'язкової частки, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] 08 жовтня 2009 року відповідач по справі [PERSON] подала приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини усього майна по заповіту від 19 вересня 2001 року, яке залишилося після смерті її батька [PERSON] Отже спадщину усього майна по заповіту від 19 вересня 2001 року після смерті [PERSON] прийняла його дочка - відповідач по справі [PERSON] Позовні вимоги [PERSON] ґрунтується з посиланням на ч.1 та ч.5 ст.1224 ЦК України. Частиною 1 ст.1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Оскільки такі діяння є кримінально-караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України, ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до п.2 ч.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Як вбачається з роз'яснення науково-практичного коментаря ЦК України, під редакцією Дзері О.В., Кузнецової Н.С., Луця В.В. (т.2 Київ хрінком інтер 2008 рік сторінки 972 - 974) лише обвинувальні вироки суду можуть бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і як наслідок - усунення від права на спадкування. Ні обвинувальних вироків відносно [PERSON] чи [PERSON], ні інших доказів щодо умисних дій чи бездіяльності [PERSON], [PERSON] щодо ненадання покійному [PERSON] медичної допомоги не надано. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Частиною 6 ст.1224 ЦК України передбачено, що положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Виходячи зі змісту ч.5 ст.1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Стаття 51 Конституції України закріплює обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо. Згідно з Сімейним кодексом України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (частина 1 статті 202). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторонам зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачі не надавали хворому відповідної психіатричної допомоги і просто медичної допомоги в серпні - вересні 2009 року, як наслідок настала смерть [PERSON] Суд вважає, що такі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, оскільки належних доказів про умисне ухилення відповідачів від надання психіатричної та медичної допомоги в суді не здобуто, а позивачем не надано. Цивільне судочинства здійснюється на засадах змагальності сторін. Належними доказами про те, що смерть [PERSON] настала в результаті умисних дій відповідачів належним чином в судовому засіданні не доведена. В 2004 році [PERSON] пройшов належне лікування в умовах стаціонару Львівської обласної психіатричної клінічної лікарні. Як встановлено в судовому засіданні позивач, як під час перебування батька в лікарні його не навідував, ходом лікування не цікавився, з лікарями не спілкувався. На чому, на яких даних грунтує він свої висновки про те, що його мати і сестра ухиляються від надання психіатричної допомоги [PERSON] і що саме ці дані (повідомлення) змусили його перебрати на себе надання допомоги батьку або пред'явлення позову про це позивач не вказує. Відповідно до ст.6 Закону України «Про психіатричну допомогу» постановка на облік психічно хворого в лікарню та видача на руки епікризу з рекомендаціями щодо лікування вказаним законом не передбачено і навіть документація повинна зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфедеційність в усіх відомостей. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, твердження позивача про умисне ухилення [PERSON] та [PERSON] від надання психіатричної допомоги [PERSON] є безпідставними. Не доведено в суді і умисне ухилення [PERSON] та [PERSON] від надання будь-якої допомоги спадкодавцеві (зокрема, в лікуванні від запалення легень за півтора - два місяці до смерті), який її потребував, уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою осіб, які усвідомлювали свій обов'язок і не вчиняли необхідних дій. В судовому засіданні представник позивача не спростував того, що [PERSON] усвідомлюючи необхідність надання батьку і матері допомоги, перевезла їх в м.Рівне і доглядала за ними; готувала їсти, кормила, прала, викликала лікарів для надання допомоги, купляла ліки та робила все, щоб не залишити їх без нагляду і опіки. Вказані обставини підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Письмовими доказами про виклики швидкої допомоги, мед картками про виклик дільничного терапевта про проходження курсу лікування згідно їх призначення, яка була досліджена в судовому засіданні. Що стосується відповідача [PERSON], то вона є у похилому віці, вона сама є немічною і не мала ні матеріальної ні юридичної можливості надавати будь-яку допомогу покійному [PERSON] Окрім того, їй було достеменно відомо про те що всю необхідну допомогу по утриманню та догляду за [PERSON] він отримує від дочки - [PERSON] та членів її сім'ї. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі не ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував їх допомоги та вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, тому і позовні вимоги в частині стягнення судових витрат не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed