Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

В серпні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вимогами усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення з нього [PERSON] В підтвердження вимог позову вказала, що 28.04.2009 року придбала згідно договору купівлі-продажу у відповідача житловий будинок [ADDRESS]. З дозволу позивачки, [PERSON] продовжив проживати у вказаному житловому будинку та в подальшому зобов'язувався звільнити житло та припинити реєстрацію за даною адресою. Проте, з квітня 2014 року з боку відповідача почали чинитися перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком, що полягали у зміні замків у вхідних дверях будинку. З приводу таких неправомірних дій позивачка зверталася неодноразово до правоохоронних органів та крім цього, намагалася в позасудовому порядку вирішити спір із відповідачем шляхом укладення з останнім договору оренди житлового приміщення. Однак, відповідач жодним чином не реагує на її звернення та уникає зустрічі. Оскільки, позивач являючись власником житлового будинку позбавлена можливості з вини відповідача користуватися майном, просила виселити відповідача із займаного жилого приміщення. В ході судового розгляду позивачка уточнила вимоги позову, просила усунути їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В підтвердження уточнених вимог зазначила, що після звернення до суду з даним позовом їй стало відомо, що відповідач без відома позивачки, до спірного житлового будинку також вселив членів своєї сім'ї, а саме дружину [PERSON] та малолітню дочку [PERSON] В жовтні 2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 28.04.2009 року недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що з 2008 по серпень 2013 роки проживав спільно однією сім'єю із позивачкою [PERSON] В зв'язку із фінансовими труднощами, які були викликані наявністю заборгованості по кредитним договорам, з метою уникнення в майбутньому звернення стягнення на житло, ним був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку із співмешканкою [PERSON] Проте, такий договір носив фіктивний характер, оскільки жодних правових наслідків для його сторін не створював, коштів за придбаний будинок [PERSON] йому не передавала. Крім того, після погашення кредитної заборгованості, за домовленістю із [PERSON] мав намір повернути у свою власність спірний житловий будинок. У серпні 2013 року відносини між сторонами погіршилися і [PERSON] почала вимагати звільнення жилого приміщення. В судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Заперечила проти зустрічного позову з підстав його безпідставності та необгрунтованості. При цьому, зазначила, що ніколи не проживала спільно із відповідачем і не мала з ним домовленостей щодо повернення йому в майбутньому житлового будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та в свою чергу підтримали вимоги зустрічного позову, підтвердивши, що підставою для укладення фіктивного договору купівлі-продажу житлового будинку було скрутне матеріальне становище відповідача [PERSON] Представник служби у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації до суду не з'явився, надав заяву про розгляд даної справи у його відсутність та при цьому, при вирішенні спору покладався на думку суду. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову [PERSON] та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу, укладеного 28.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON], остання придбала житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Деражнянського районного нотаріального округу та 07.05.2009 року зареєстрований у Деражнянському госпрозрахунковому малому підприємстві «Інвентаризатор» (а.с.6-7). З часу відчуження житлового будинку, його попередній власник -відповідач [PERSON] продовжив проживати у вказаному будинку. 22.05.2014 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], а [INFO] у них народилася дочка [PERSON] (а.с.45-46). Згідно довідки виконавчого комітету Деражнянської міської ради від 15.12.2014 року [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] проживають по [ADDRESS] (а.с.149). Починаючи з квітня 2014 року [PERSON] почав чинити перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком про що свідчать звернення останньої з цього приводу до правоохоронних органів від 18 квітня та 23 травня 2014 року(а.с.180-181). В червні 2014 року [PERSON] направила на адресу [PERSON] досудову вимогу в якій повідомила про можливість укладення з нею як власником житлового будинку договору оренди житла (а.с.11). Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985року (із змінами внесеними станом на 25.05.1998р.) при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. В силу ч.1 ст. 319 цього кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на зміст ч.1 ст. 383 вказаного Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Враховуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], а також встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що до відносин, які виникли між сторонами з приводу здійснення права власності на спірний житловий будинок, слід застосовувати норми закону, які регулюють відносини між власником майна та його колишнім власником. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] являючись власником житлового будинку позбавлена можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися майном в силу проживання у ньому без правових підстав відповідачів [PERSON], який внаслідок відчуження будинку втратив право власності в тому числі і користування житлом. Статтею 391 ЦК України гарантовано право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності житловим будинком шляхом виселення колишнього власника даного будинку [PERSON] разом із членами його сім'ї- [PERSON]. та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення судом. Задовольняючи вимоги позову щодо виселення [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], судом враховується, що останні вселилися у спірне жиле приміщення, без відповідного дозволу [PERSON]- як члени сім?ї [PERSON] в той час, коли він втратив право власності на будинок, а тому [PERSON] та [PERSON] право користування житлом не набували, в зв'язку з чим підстави для їх подальшого проживання у спірному житлі відсутні. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, суд виходить з наступного. В силу ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.. 657 цього Кодексу договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як було встановлено судом, 28 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким він передав, а вона прийняла у власність житловий будинок [ADDRESS] та сплатила за нього грошові кошти в розмірі 10000грн. При укладенні даного договору дотримано вимог щодо його форми, передбачених ст.. 657 ЦК України, такий підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі за №845. Відповідно до п. 3 Договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане нерухоме майно. З огляду на зміст вказаного Договору (п.6) продавець та покупець після ознайомлення з проектом договору заявили та гарантували один одному та іншим особам, що вказаний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та договір немає характеру фіктивного та удаваного. Незважаючи на вищезазначені умови Договору, відповідач [PERSON] обґрунтовуючи фіктивність даного правочину вказав, що такий укладений сторонами без створення будь-яких правових наслідків на передачу у власність майна (житлового будинку) та сплату за нього певної грошової суми, а лише з метою уникнути в майбутньому накладення арешту на житловий будинок, внаслідок невиконання ним кредитних зобов'язань. Згідно зі ст.. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як вбачається із документів наданих [PERSON] у підтвердження своїх вимог, станом на 08.12.2008 року у останнього мала місце заборгованість в загальному розмірі 28531грн.21 коп. за кредитним договором, укладеним із ТОВ «ПростоФінанс» (а.с.98). 19.05.2009 року кредитор звернувся з вимогою до [PERSON] сплатити заборгованість в загальній сумі 8202грн. та у разі невиконання такої вимоги залишив за собою право примусово стягнути вказану заборгованість шляхом накладення арешту на майно і т.п (а.с.103). З огляду на викладене, суд відхиляє доводи [PERSON] щодо фіктивності договору купівлі-продажу, який, на думку відповідача, був укладений з метою уникнення в подальшому арешту майна, оскільки на момент укладення спірного договору на адресу [PERSON] таких повідомлень кредитних установ не надходило . Оспорюючи факт передачі грошових коштів за придбаний будинок в силу проживання однією сім'єю із [PERSON], [PERSON] посилався на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в свою чергу підтвердили суду, що обставини відчуження даного будинку їм стали відомі зі слів самого відповідача [PERSON] Крім того, відповідно до п.10 Договору [PERSON] повідомила, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі та особи з якою б вона проживала однією сім'єю у неї немає. При цьому, піддаючи аналізу зміст ст.. 234 ЦК України вбачається, що сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Проте, не зважаючи на такі обставини, судом встановлено, що [PERSON] прийняла у власність житловий будинок [ADDRESS]. Крім того, на виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] були передані для [PERSON] документи на вказане будинковолодіння (технічний паспорт, прибудинкову книгу) та ключі від вхідних дверей будинку. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується також, що протягом 2010-2012 років [PERSON] проводила ремонтні роботи у придбаному житловому будинку та якийсь час обробляла земельну ділянку біля вказаного будинку. Відповідно до вимог абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що оспорюючи договір купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] не надав суду будь-яких письмових доказів на його спростування, інші докази, які були покладені [PERSON] в обґрунтування зустрічних позовних вимог є недостатніми та непереконливими для визнання договору купівлі-продажу фіктивним та недійсним. Із врахуванням того, що суд дійшов до висновку щодо задоволення вимог позову [PERSON], згідно ч.1 ст.88 ЦПК України із відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 243грн.60коп.,а саме по 121грн.80коп. з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed