Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

В серпні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] та просили суд зобов'язати останнього не чинити перешкод у користуванні земельної ділянкою, яка являється дорогою (проїздом) загального користування. Позовні вимоги мотивовані тим, що в квітні 2015 року відповідач по справі самовільно захопив земельну ділянку, яка являється дорогою (проїздом) загального користування. Захоплена земельна ділянка розташована на території Ічнянської міської ради між земельними ділянками позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] по вул. Незалежності в м. Ічня. Відповідач переорав дорогу, яка слугує під'їздом до земельних ділянок позивачів і його дії призвели до обмеження їхніх прав на вільне користування земельними ділянками особливо на весні та восени, оскільки даний район знаходиться в низині і дуже часто затоплюється. Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з проханням відновити проїзд загального користування та привести його в попередній стан, однак він не реагує посилаючись на те, що являється власником даної земельної ділянки. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року задоволено позовні вимоги позивачів. Зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, що являється дорогою (проїздом) загального користування та розташована на території Ічнянської міської ради Чернігівської області між земельними ділянками [PERSON] м. Ічня, вул. Незалежності, 38 та [PERSON] м. Ічня по вул. Незалежності. Зобов'язано [PERSON] відновити дорогу (проїзд) загального користування та привести її в попередній стан для проїзду автотранспорту. Стягнуто з [PERSON] на користь позивачів судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції задовольнив позов без належних і допустимих доказів, які б доводили обставини, що мають значення для справи. Крім того, на думку апелянта, позивачами не надано суду доказів про порушення їх прав, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутні документи, які вказують про належність позивачам земельних ділянок за адресою м. Ічня, вул. Незалежності, 38 до яких їм необхідно пройти та документи, які свідчать про те, що на спірній земельній ділянці проходить дорога загального користування. Повідомлення фізичних осіб про наявність стежки не може свідчити, що в даній місцевості є дорога загального користування. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить залишити без задоволення апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року - без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки в розмірі 0.19 га. для ведення особистого селянського господарства в м. Ічня по вул. Незалежності (а.с.36). Вказана земельна ділянка передана йому у власність на підставі рішення Ічнянської міської ради від 20 грудня 2004 року. Позивач [PERSON] є також власником земельної ділянки розташованої в м. Ічня по вулиці Незалежності 38, розміром 0,1000 га, яка їй передана у власність відповідно до рішення Ічнянської міської ради 4 сесії 6 скликання від 18.01.2011 року.( а.с.57) Матеріали цивільної справи не містять доказів, що підтверджують право власності чи користування земельними ділянками розташованими по вулиці Незалежності в м. Ічня, які використовуються позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З план схеми земельної ділянки, а також з кадастрового плану земельної ділянки, яка належить позивачці [PERSON]В.( а.с.54) при опису меж вбачається, що від Е до Г земельної ділянки, яка належить [PERSON] та від А до Б земельної ділянки [PERSON] є землі Ічнянської міської ради (проїзд) тобто землі загального користування. Комісією Ічнянської міської ради проводилось обстеження земельної ділянки по вул. Незалежності в м. Ічня та було встановлено, що між земельними ділянками [PERSON] по вул. Незалежності, 38, м. Ічня та земельною ділянкою [PERSON] по вул. Незалежності була польова дорога, яку жителі по вул. Незалежності використовували для під'їзду до городів. (а.с.15.63). Задовольняючи позовні вимоги позивачів суд першої інстанції виходив з того, що надані суду в якості доказів план схема земельних ділянок позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], акт Комісії Ічнянської міської ради, щодо встановлення меж, покази свідків підтверджують факт наявності польової дороги, яку самовільно зайняв відповідач, порушуючи таким чином права позивачів, а тому порушене право підлягає захисту шляхом зобовязання вчити певні дії по відновленню порушеного права. Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше яке за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Розпорядження правами щодо предмету спору повинно здійснювати з урахуванням меж здійснення цивільних прав, що передбачені ст. 13 ЦК, а саме в межах, передбачених законом та у встановленій законом процесуальній формі; без порушення прав інших осіб, без завдання шкоди довкіллю або культурній спадщині; без наміру завдати шкоди іншій особі; з додержанням моральних засад суспільства. Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Отже, на засадах диспозитивності і змагальності сторін й інших осіб, які беруть участь у справі, доповнених вимогами принципу публічності в діяльності суб'єктів захисту прав інших осіб і суду, розглядається цивільна справа в межах, необхідних для з'ясування істотних для справи обставин, встановлення їх об'єктивної істини, дійсних взаємовідносин сторін, їх прав і обов'язків. Предметом позову з яким звернулися до суду позивачі є зобовязання вчинити відповідача дії щодо звільнення частини польової дороги та не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що є дорогою загального користування. Завданнями цивільного судочинства відповідно до вимог ст.1 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин порушення відповідачем прав позивачів у користуванні земельною ділянкою загального користування ( дорогою), покладено саме на позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які посилаються у позові на незаконне захоплення [PERSON] частини дороги, яка використовується позивачами для проїзду до їх земельних ділянок. Аналіз наведених доказів у їх сукупності не дає підстави для висновку про те, що відповідачем порушено права позивачів, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є помилковим та передчасним, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з позивачів на користь відповідача підлягає стягненню по 89,32 гривень з кожного судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved