Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON], про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних умов представник позивача і позивач, допитаний в якості свідка /на підставі ст..184 ЦПК України/, посилалася на те, що між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] 02.04.2012 року був підписан договір № 2/4 - 12, предметом якого є виконання дизайну приміщення. Жодних дій спрямованих на виконання цього договору відповідачкою виконано не було. Вона отримала аванс в гривнях 16000 тис. грн. в два прийоми (15000 тис. грн.. + 1000 тис. грн. часткова сплата вартості послуг), але в договорі вказала суму 1375 доларів США. Спростовує що відповідач була у відрядженні, а на об'єкт позивачки у Київ вона їздила тільки один раз на машині останньої і за її рахунок. Вважає спірний договір недійсним, так як він був виданий відповідачкою в підтвердження отримання тільки авансу відповідно до предмету договору, тобто виконував функцію розрахункового документу, інші умови договору сторонами не узгоджувались і не відповідають ні закону, ні волевиявленню позивача, ні її інтересам. Більш того, відповідачка навмисно ввела її в оман, щодо обставин, які мають істотне значення, вона особисто повинна була надати послугу, а вона поклала виконання договору на інших осіб, сторонніх дизайнерів. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Також однією з умов договору є використання фото та відеозйомки у печаті в журналах, що є втручанням у особисте життя позивача, на що остання згоди не давала. Згідно із ч.2 ст. 16 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 цього кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншими актами цивільного кодексу, тому просила суд договір №2/4-12 укладений 02.04.2012 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON], визнати недійсним і застосувати правові наслідки недійсності договору, з урахуванням наслідків недійсності договору відповідно до вимог ст.230 ЦК України: «сторона яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину», ці наслідки і складають суму позову. Представник відповідача просила суд в позові відмовити, посилаючись на те, що визначення сторонами був визначений еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Також зазначила, що позивачка має юридичну освіту і при підписанні договору не звернула увагу на порушення норм законодавства. Фізична особа підприємець [PERSON], допитана в якості свідка /на підставі ст..184 ЦПК України/, підтвердила що їй було запропоновано зробити дизайн-проект дому, що перебуває у власності позивачки. На виконання цієї домовленості їй було особисто переданий аванс в гривнях, суму якого вона не пам'ятає, що було оформлено договором. Так як вона забула бухгалтерські документи, в підтвердження факту отримання авансу, видала бланк договору №2/4-12 який склала заздалегідь з печаткою, чому вказала суму в доларах пояснити не може. Наявність підпису позивача в договорі свідчить, на її погляд, не тільки про передачу грошей, але й стосується всіх умов договору, який вона склала самостійно. Стверджує що виконання договору проведено належним чином. Також підтвердила свій підпис про отримання 1000 гривень. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він судом не визнаний недійсним. Згідно ст. 4,10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу та іншим законам України і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідно до ст. 901, 902, 903 ЦК України по договору про надання послуг одна сторона зобов'язується за завданням другої сторони (замовника надати послугу, виконавець повинен надати послугу самостійно, плата за послугу, її розмір, строки, та порядок повинні бути встановлені договором. Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Судом встановлено, що між [PERSON] і Фізичною особою підприємцем [PERSON] 02.04.2012 року був підписано договір №2/4-12, предметом якого є виконання дизайну приміщення, за вказаним договором аванс 1375 доларів США і 1000 грн. як часткова сплата вартості послуг були отримані відповідачем. Договір вчинений у формі встановленій законом, письмово. Так, відповідно до ст.. ст.. 192-193, 524 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, тому п.п.2.1; 2.2 договору не відповідають положенням цивільного кодексу України. Положення п.4.4 договору свідчить про невідповідність ст.270-273, 301 ЦК України, ст. 23 Конституції України, так як ніхто не може зазнавати втручання в особисте життя людини, крім випадків, передбачених Конституцією України. Фотозйомка, зображення про умови і побут фізичної особи, її адреса відносяться до конфедіциальної інформації і не можливі без особистої згоди позивача. Той факт, що відповідач [PERSON] заздалегідь, на свій розсуд склала договір із печаткою вручила його позивачу при отриманні авансу свідчить про те, що це положення договору складались нею самостійно, з позивачем не узгоджувалось і не відповідають її волевиявленню. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, отже зазначений пункт 4.4 договору не відповідає положенням закону. Твердження відповідача щодо виконання договору належним чином є безпідставним та таким, що не можуть враховуватися судом, тому що це можливо тільки у випадку розірвання договору, а в даному випадку слухається справа про другі правовідносини, визнання договору недійсним. Крім того, докази представлені відповідачем про виконання умов договору, ксерокопії Приказу № 1/01-12 /а.с.42/ і Акту № 11/05-12 /а.с.43/не відповідають ч. 2 ст. 64 ЦПК України, якою визначено, що письмові докази подаються в оригіналі, а також положенням п.п.2.2; 4.1; 4.2 Договору №2/4-12, які констатують що в підтвердження виконання послуг і оплати відповідач повинен представити узгоджений з позивачем ескізний проект-дизайн ідеї в 3D графіці або начерках, опитувальний лист та специфікацію. Зазначеним вимогам договору ксерокопії приказу і акту не відповідають і свідчать, що вказаним вимогам договору відповідачкою дотримано не було. Згідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Договором не передбачено, що виконання договору може бути покладено на іншу особу, але відповідач пояснила що це її помічники, і вона не замовчувала їх існування. На відміну від помилки, ознакою обману є намір в діях сторони правочину. Позивач не довів, що відповідач навмисно ввела її в оман, тому у суду нема підстав для застосування положень ст.230 ЦК України. Згідно ч.ч.1,2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Пункт 6.3 договору обмежує право позивача на розірвання договору і не відповідає закону, за огляду на цю норму позивач вимушен був звернувся до суду про визнання договору недійсним. Згідно до ч.1,2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю і у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, суд вважає можливим визнати договір № 2/4-12 укладений 02.04.2012 року між [PERSON] і Фізичною особою підприємцем [PERSON], предметом якого є виконання дизайну приміщення - недійсним та вважає необхідним стягнути на користь позивача суму по договору, еквіваленту 1375 доларам США, за діючим курсом станом на час ухвалення рішення 11,90 грн за 1 долар США /викіпіровка з сайту minfin.com.ua/, а саме - 16362,50 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає можливим відмовити у зв'язку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial