Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підставу позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач, онук [PERSON], уже тривалий проміжок часу (за текстом позову понад один рік ) без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла, а тому є усі підстави, передбачені ст. 405 ч.2 ЦК України, позов задовольнити. В судове засідання з'явилася позивач, котра позов підтримала і з підстав, зазначених в тексті позову, просить задовольнити вимоги в повному обсязі. На роз'яснення головуючого у підготовчому судовому засіданні, що обов'язок доказування обставин покладається на кожну із сторін справи, жодних клопотань про приєднання доказів, про виклик та допит свідків від позивача не надходило. Відповідач своїм конституційним правом на захист не скористався, заперечень щодо заявленого позову не надав, повноважного представника у суд не направив, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе розглянути справу заочно за відсутності відповідача, оскільки право на участь в судовому процесі є диспозитивним правом, а не обов'язком учасників судового процесу. Всесторонньо та повно дослідивши матеріали справи, Суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №1519 від 12.12.2001 року. Відповідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої ОСББ «Мрія плюс» 16 серпня 2018 року №305, у спірній квартирі мають зареєстроване місце проживання сторони справи. 16 серпня 2018 року комісією в складі голови ОСББ та члена правління ОСББ, було складено акт перевірки паспортного режиму квартири [ADDRESS], змістом котрого встановлено, що відповідач [PERSON] у квартирі зареєстрований, але фактично не проживає. Зазначене підтвердили підписами мешканці квартир [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]. Як зазначила у позовній заяві [PERSON] , її онук уже понад рік без поважних причин не проживає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі і не бере участі в утриманні житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Окремо ЄСПЛ у рішенні «Кривицька та Кривицький проти України» від 02.12.2010 року. остаточне від 02.03.2011 року, наголошує на наступному: 40.Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див, рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). 41.Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1). Разом з тим, ще у підготовчому судовому засіданні, в ході з'ясування, в порядку ст. 197 ЦПК України, чи повідомила позивач про всі обставини справи, які їй відомі, та чи надала позивач докази, на які вона посилається у позові, сама [PERSON] суду повідомила, що її онук, відповідач [PERSON], маючи потребу в грошах на лікування зору, влітку 2017 року поїхав за межі України в королівство Португалія, де тимчасово проживає у селищі Сент Джорж, і офіційно працює за контрактом на фарфоровому заводі. Також позивачка повідомила суду, що в спірній квартирі є меблі відповідача, його комп'ютер, сумки, у квартирі онук зберігає власний одяг та речі особистого користування. Взагалі ніхто онука не намагається позбавити права на житло, і навпаки коли останній повернеться з Португалії, позивачка має намір подарувати онуку квартиру. А метою звернення до суду з позовом є виключно реалізація права на одержання субсидії на оплату житлово комунальних послуг. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На кожну із сторін покладається обов'язок доказування. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності. Згідно ст. 76-80 ЦПК України, докази сторін мають бути належними, допустимими, достатніми й достовірними. Зважаючи на дату звернення за судовим захистом (21.08.2018 року) згадуваний вище акт перевірки паспортного режиму квартири [ADDRESS], складений 16.08.2018 року комісією в складі голови ОСББ та члена правління, і засвідчений підписами мешканців квартир [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS], не може бути належним і достатнім доказом відсутності відповідача у спірному житлі понад один рік, адже за змістом акту хоча зазначено про фактичну відсутність [PERSON] у спірній квартирі, проте періоду його відсутності (і чи перевищує цей період річний проміжок часу), не визначено. Також суд відхиляє надану позивачкою, як доказ відсутності відповідача понад один рік у спірній квартирі, довідку про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої ОСББ «Мрія плюс» 16 серпня 2018 року №305, оскільки, як встановлено судом, відомості про присутність/відсутність відповідача в житлі у довідку було внесено головою ОСББ на підставі Акту перевірки паспортного режиму квартири від 16.08.2018 року, проте в самому акті відсутнє будь яке посилання на період проживання/не проживання [PERSON] у квартирі, належній [PERSON] Інших доказів, котрі б вважалися належними, допустимими і достатніми для задоволення позивних вимог [PERSON] стороною позивача суду не надано. Окремо суд вважає наголосити на тому, що навіть за умови доведення позивачем фактичної відсутності [PERSON] у квартирі понад один рік, його сервітутне право на користування житлом, передбачене ст. 405 ЦК України, зберігається у випадку відсутності навіть понад один рік, однак з поважних причин, котрими можуть бути строкова служба в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Як уже зазначено, сама ж позивачка визнала, що її онук, відповідач [PERSON], маючи потребу в грошах на лікування зору, поїхав за межі України в королівство Португалія, де тимчасово проживає у селищі Сент Джорж, і офіційно працює за контрактом на фарфоровому заводі. Безперечно робота за межами України є поважною причиною відсутності відповідача у спірному житлі, й окрім цього встановлено, що у квартирі є меблі відповідача, його комп'ютер, сумки, у квартирі онук позивачки зберігає власний одяг та речі особистого користування, а дійсним мотивом позовних вимог є бажання [PERSON] не позбавляти онука права користування житлом, а намагання реалізувати право на отримання субсидій на оплату житлово комунальних послуг. З оглядну на наведене суд не вбачає підстав позбавляти відповідача конвенційного права на повагу до його житла, позов [PERSON], не може вважатися підставним та підлягати до задоволення.

Outcome: dismissed