Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення суми вкладу, відсотків, інфляційних витрат та моральної шкоди в якому просила постановити рішення яким стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь суму депозиту у розмірі 8820,25 доларів США, відсотки по вкладу у розмірі 483,64 доларів США, 3% річних у розмірі 143,76 доларів США, інфляційні витрати у розмірі 3217,29 доларів США, що в загальному розмірі становить 12664,94 доларів США; моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; витрати повязані на з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2000 грн.; судовий збір у розмірі 243,60 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 22 вересня 2014 року між нею та Публічним акціонерним товариство «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення № 6 філії «Дніпропетровське регіональне управління», було укладено договір-заяву № 307231/22777/4-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», відповідно до умов якого вона внесла, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № 2630.1.056337.001 у сумі 9000 доларів США строком на 4 місяці з 22 вересня 2014 року по 22 січня 2015 року, у порядку та на умовах розміщення вкладу, визначених у договорі та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладників рахунків, які оприлюднені на офіційному сайті банку за електронною адресою: www.fcbank.com.ua. Після закінчення терміну договору, позивачка неодноразово зверталась до відповідача щодо отримання своїх коштів, але останній не повернув належний позивачці вклад, в звязку з чим остання звернулась за захистом своїх прав до суду. Адвокат позивачки за договором про надання правової допомоги [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] надав суду заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Встановлено, що 22 вересня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариство «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення № 6 філії «Дніпропетровське регіональне управління», було укладено договір-заяву № 307231/22777/4-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», відповідно до умов якого позивач вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № 2630.1.056337.001 у сумі 9000 доларів США строком на 4 місяці, з 22 вересня 2014 року по 22 січня 2015 року, у порядку та на умовах розміщення вкладу, визначених у договорі та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладників рахунків (а.с.12). Відповідно до договору [PERSON] внесла на рахунок банку 9000 доларів США, на підтвердження чого отримала квитанцію (а.с.13). Відповідно до п. 2 договору про банківський строковий вклад від 22.09.2014 року за час користування коштами вкладу банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 10,50% річних. Відповідно до п. 3 договору про банківський строковий вклад від 22.09.2014 року виплата процентів, нарахованих на вклад, здійснюється банком у день закінчення строку вкладу одночасно з поверненням суми вкладу. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повернув позивачу 500 доларів США, на що вказують наступні документи: заява на видачу готівки № 10 від 27 січня 2015 року на суму 100 доларів США (а.с.14); заява на видачу готівки № 44 від 28 січня 2015 року на суму 100 доларів США (а.с.14); заява на видачу готівки № 30 від 29 січня 2015 року на суму 100 доларів США (а.с.15); заява на видачу готівки № 33 від 30 січня 2015 року на суму 100 доларів США (а.с.16); заява на видачу готівки № 22 від 02 лютого 2015 року на суму 100 доларів США (а.с.15). Іншу частину вкладу та відсотки відповідач позивачу не повернув. Банком на адресу суду була надіслана заява про те, що Постановою Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, і у ньому запроваджено тимчасову адміністрацію. Тому всі стягнення грошових зобовязань з банку проводяться в порядку, передбаченому нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI. Проте, посилання представника відповідача на положення ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників банку, є безпідставними. У відповідності до п. 1 ч. 6 ст. 36 зазначеного Закону, обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився. Оскільки на момент введення тимчасової адміністрації строк виплати вкладу позивача закінчився, у банку не було підстав для відмови позивачу у поверненні депозиту. Європейський суд з прав людини у справі Золотас проти Греції № 2 (скарга № 66610/09) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.». Відмовляючись своєчасно повернути кошти, які належать на праві власності [PERSON], відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз. 1 ст. 1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №516 від 03.12.2003 року, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, у порушення вищевказаних вимог чинного законодавства України та умов укладеного договору банківського вкладу, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» безпідставно не виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів вкладнику за його вкладом після спливу строку дії договору № 307231/22777/4-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» укладеного 22 вересня 2014 року. Відповідно до пункту 12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», яка по аналогії підлягає застосуванню і до правовідносин, що виникли з договорів банківського вкладу, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої ст. 533 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що повернення позивачу депозитного вкладу у валюті вкладу є правомірним. З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині повернення вкладу, відсотків та 3% річних підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам укладеного між сторонами договору, отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути: борг по вкладу у сумі 8820,25 доларів США, відсотки по вкладу у розмірі 483,64 доларів США, 3% річних у розмірі 143,76 доларів США. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 3217,29 доларів США, то вони задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини щодо грошового зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, суд вважає, що сфера дії ст. 625 ЦК України поширюється на спірні правовідносини. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3\~липня\~1991\~року №\~1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у рішенні від 28.03.2012 у справі 6-36736вов10. Тому норми частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог щодо стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції у сумі 3217,29 доларів США належить відмовити. Що стосується позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. суд встановив, що позивачем не надано доказів її спричинення та не обґрунтовано розмір цієї шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Натомість, ПАТ «Дніпрогаз» не вчиняло жодних незаконних дій по відношенню до Позивача, в той час як описані ним обставини є наслідком його власних неправомірних дій. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Довідка про знаходження позивача на постійному обліку як хворого на гіпертонічну хворобу не має причинно-наслідкового звязку з невиконанням банком зобовязань по депозитному договору. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу. На підтвердження витрат на правову допомогу надано квитанцію Жовтневого відділення ПАТ «ПриватБанк» від 12 серпня 2015 року про те, що [PERSON] переказала [PERSON] готівку у розмірі 2000 грн. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.\~Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати\~\~40\~\~відсотків\~\~встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 200 ЦПК України, під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням складається протокол, який приєднується до справи та повинен бути оформлений не пізніше наступного дня після вчинення окремої процесуальної дії. Проте, на обґрунтування факту надання допомоги адвокатом поза судовим засіданням, не надано протоколів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Крім того, факт оплати правової допомоги має підтверджуватися відповідними фінансовими документами. Дані правові позиції викладені у рішеннях Верховного Суду України від 01.10.2002 року, від 13.12.2006 року, від 13.04.2011 року, тому суд критично відноситься до квитанції Жовтневого відділення ПАТ «ПриватБанк» від 12 серпня 2015 року про переказ готівки на імя [PERSON] у розмірі 2000 грн. як доказу на підтвердження факту оплати правової допомоги. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження як факту оплати правової допомоги та і факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, судовий збір у розмірі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, а судовий збір в сумі 1920,29 грн. слід стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved