Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

в позовній заяві, яка надійшла до суду 12 вересня 2018 року, позивач [PERSON] зазначила, що вона на протязі останніх шести років виховує малолітню дитину - [PERSON], яка народилася [INFO]. Матір'ю дитини, являється відповідач, [PERSON]. Відомості про батька дитини, під час реєстрації народження, записано відповідно до частини першої ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. З 2010 р. [PERSON], який є сином позивача та відповідач [PERSON] перебували у близьких стосунках, тобто проживали разом без реєстрації шлюбу. Після народження дитини, [PERSON], відповідач стала проживати в родині [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не бажала доглядати дитину: часто вранці йшла з дому, залишаючи дитину під нагляд позивача, а поверталася пізно вночі. Дитина з двомісячного віку перебувала на штучному годуванні. Навіть перебуваючи вдома, відповідач постійно намагалася уникнути догляду за дитиною, пояснюючи, що вона ще молода, та їй нудно бути мамою. З приводу безвідповідального ставлення відповідача до своєї дочки стосунки в сім'ї були напруженими. Відповідач завжди дуже негативно сприймала будь-які розмови, через які позивач [PERSON] намагалася переконати її про необхідність турбуватися про дитину, та доглядати дочку. Будь - які спроби вплинути на відповідача виявлялися марними, необхідність виховувати дитину, відповідач сприймала завжди як обтяження. В серпні 2012 року відповідач народила другу дитину, але після пологового будинку відмовилася повертатися до додому, та стала жити в своїй квартирі по [ADDRESS]. Разом із відповідачем проживав і [PERSON] Приблизно через тиждень, ймовірно через труднощі, пов'язані з доглядом новонародженої дитини, відповідач знову повернулася до додому позивача. Натомість, прожила з сім'єю не довго, оскільки народження другої дитини не змінило її ставлення до материнства, а навпаки, додала труднощів, бо тепер дітей було вже двоє.Приблизно через місяць, відповідач, забравши молодшу дитину, знову пішла жити в свою квартиру, а старшу дитину - [PERSON], залишила проживати з позивачем. Приблизно раз на місяць відповідач приходила до гості, натомість не виявляла по відношенню до [PERSON] материнської любові та турботи. Через таке байдужо ставлення матері,дитина дуже страждала, просилася із мамою, але відповідач категорично відмовлялася забрати дитину. Протягом трьох років, до 2015 року, [PERSON] проживала в сім'ї [PERSON], матір дитини ніякої матеріальної допомоги не надавала на утримання дочки, хоча кожного місяця отримувала на дитину державну грошову допомогу. В 2015 році необхідно було влаштовувати [PERSON] до дитячого навчального закладу, у зв'язку з чим у відбулася розмова з відповідачем. [PERSON] погодилася з тим, що дитина має отримувати освіту, та виховуватися матір'ю. Відповідач погодилась написати заяву до дитячого садочка, та особисто звернулася до завідуючої, що давало надію, на те, що її ставлення до дочки змінилося на краще. Натомість, участь відповідача у житті дитини обмежилося написанням заяви до дитячого садочка. Софія як і раніше проживала в сім'ї [PERSON]. 09 січня 2015 року відповідач надала позивачу довіреність представляти її інтереси як законного представника дитини, та в решті стала надавати незначну матеріальну допомогу на утримання дитини. За весь час навчання у дитячому садочку, відповідач жодне разу не поцікавилася успіхами дитини, не приводила і не забирала [PERSON] з дитячого садочка. У 2018 році термін дії довіреності сплив, у зв'язку з чим 21 березня 2018 року відповідач знову оформила на моє ім'я відповідну довіреність. Разом з тим, дитина досягла шкільного віку, та постало питання влаштування [PERSON] до школи. Натомість, на цей раз, відповідач поставилася байдуже до питання влаштування дитини до школи. У червні 2018 року відповідач перестала надавати матеріальну допомогу утримання дочки - [PERSON], хоча отримує державну допомогу як матір, яка сама виховує дитину. 01 вересня 2018 року [PERSON] пішла до школи, натомість відповідач не повела дитину на Свято Першого дзвоника. Зі свого боку позивач постійно намагалася вплинути на відповідача, наголошуючи на тому, що для нормального зростання і розвитку, дитина має спілкуватися з мамою на достатньому рівні, дитина має відчувати, що матір її любить. Нажаль, такі розмови жодного разу не давали позитивного результату. Відповідач як, матір дитини, [PERSON], від виконання своїх батьківських обов'язків самоусунулася. Відповідач не цікавиться справами дочки, не турбується про її життя, здоров'я, про її духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]; стягнути [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], щомісяця до досягнення ними повноліття, у розмірі 1/6 частини з усіх видів її доходу, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивач [PERSON] просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] вважає, що для позбавлення [PERSON] батьківських прав є усі правові підстави. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради Мельніченко\~ Т.В. підтримала висновок органу опіки та піклування Дружківської міської ради щодо позбавлення відповідача батьківських прав і вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON],2011 року народження. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином. Суд, отримавши згоду позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] (мати), [PERSON] (батько) (а.с.23). [INFO] у місті Дружківка Донецької області народилася [PERSON]. Її матір'ю є [PERSON], а відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 08). Довідкою від 05 вересня 2018 року №2480, виданою КП «Комсервіс» підтверджено, що [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON], 1991 року народження, [PERSON], 2012 року народження, [PERSON], 2015 року народження, [PERSON], 1981 року народження, [PERSON], 2011 року народження (а.с.17) . Згідно з актом від 05 вересня 2018 року б/н, складеного територіальним комітетом мікрорайону № 6 м. Дружківка Донецької області, [PERSON] зареєстрована і мешкає [ADDRESS] разом з онукою [PERSON], [INFO]. Тобто з дня народження останньої (а.с.15). Згідно з характеристикою від 07 вересня 2018 року, наданою територіальним комітетом мікрорайону № 2 «Індустріальний», [PERSON], [INFO] мешкає разом з бабусею та дідусем [PERSON] [ADDRESS] (а.с.24). 12 серпня 2014 року, 10 листопада 2016 року,21 березня 2018 року [PERSON] надавала [PERSON], [PERSON] нотаріально засвідчений дозвіл (заяви) на тимчасовий виїзд по території України, до Російської Федерації, до тимчасово окупованої території України - АРК Крим, в тому числі на перетин лінії зіткнення у межах Донецької та Луганських областей до тимчасово окупованих територій - [PERSON] (а.с.18-20). Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] в повній мірі відмовилася від виховання і утримання своєї доньки [PERSON], 2011 року народження. Малолітня дитина не знає материнської ласки та любові. Підкреслили, що дитина вже забуває про матір. Батьками для неї є [PERSON] (дід), [PERSON] (баба). Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції). З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини. На підставі п. 2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це міра сімейно-правової відповідальності за порушення одним із батьків прав своєї дитини, нехтування її інтересами. Про винятковість позбавлення батьківських прав говорить вичерпний перелік його підстав (ст. 164 СК України). Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Органом опіки та піклування Дружківської міської ради Донецької області складено висновок від 17 грудня 2018 року № 16/3337/01 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Про це свідчать наступні обставини: з червня 2011 року неповнолітня [PERSON] мешкає з бабусею та дідусем [ADDRESS] та перебуває на їх повному матеріальному забезпеченні. Її життям, потребами відповідач не цікавляться та не спілкується з нею. Позивач [PERSON] виховує її, забезпечує усім необхідним та приділяє багато часу для розвитку та виховання. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини, передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України, і є всі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 вересня 2018 року. На підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80грн.

Outcome: approved