Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятого приміщення, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, КП «ЖКС «Черьомушки». В обґрунтування первісного позову представник [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради посилався на те, що [PERSON], що проживає в [INFO], самовільно зайняла нежиле приміщення у дворі вказаного будинку. Виходячи з викладеного, представник [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради просив суд зобовязати [PERSON] звільнити самовільно зайняте нежиле приміщення у дворі будинку №80 по вулиці Бреуса в місті Одесі, а також встановити наступний порядок і спосіб виконання рішення суду шляхом зобовязання [PERSON] звільнити самовільно зайняте нежиле приміщення у дворі будинку №80 по вулиці Бреуса в місті Одесі, та у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку застосувати вимоги ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на звільнення самовільно зайнятого нежилого приміщення у дворі будинку №80 по вулиці Бреуса в місті Одесі. Заперечуючи проти заявлених вимог, від [PERSON] надійшов зустрічний позов до Одеської міської ради та [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування зустрічного позову сторона виходила з того, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та після придбання квартири отримала від попереднього власника ключі і почала користуватись сараєм, розташованим у дворі даного будинку, за власні кошти зробила капітальний ремонт приміщення. У звязку з викладеним, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на нежиле приміщення сараю у дворі будинку №80 по вулиці Бреуса в місті Одесі за набувальною давністю. Представник первісного позивача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання зявився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, зустрічні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник первісного відповідача [PERSON] у судове засідання зявився, вимоги [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити, зустрічно заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник Одеської міської ради у судове засідання зявилась, зустрічні вимоги [PERSON] не визнала, просила суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник КП «ЖКС «Черьомушки» у судове засідання зявився, підприємство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову належить відмовити, а зустрічні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Під час розгляд справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 33,8кв.м. У дворі вказаного будинку розташовані нежилі приміщення сараїв, одним з яких користується [PERSON] з моменту придбання квартири, тобто з травня 2001 року, отримавши ключі від сараю від попереднього власника квартири. Матеріали справи свідчать, що до 1995 року будинок №80 по вулиці Бреуса у місті Одесі не був газифікований, квартири будинку були облаштовані пічним опаленням. Згідно заяв мешканців будинку ([PERSON] квартира №1, [PERSON] квартира №5, [PERSON] квартира №16, [PERSON] квартира №3), відповідні сараї у дворі будинку були побудовані в 1980 роках та первісно використовувались власниками квартир для зберігання твердого палива. Дані приміщення в теперішній час утримуються та ремонтуються мешканцями будинку та використовуються в якості підсобних на власний розсуд. Згідно висновку №131/2016 судової будівельно-технічної експертизи від 04 серпня 2016 року, складеного судовим експертом [PERSON], приміщення сараю, площею 12,5кв.м, що знаходиться в користуванні власника квартири за №10 будинку №80 по вулиці Бреуса у місті Одесі, відповідає вимогам будівельних, санітарних і протипожежних норм та правилам, в тому числі ДБН, придатне для подальшої експлуатації в якості підсобного приміщення та не перешкоджає у користуванні суміжним користувачам. Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] почала відкрито користуватись спірним приміщенням з травня 2001 року. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як регламентує ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як розяснює п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Виходячи з викладено, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог [PERSON], у звязку з чим вважає можливим зустрічний позов задовольнити. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON]

Outcome: approved