Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розділ майна подружжя, а саме: жилого дома та господарських споруд, що розташовані в [ADDRESS], вказавши, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 19.04.1996 року. В період знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі відповідачу був подарований 28.01.1999 року житловий будинок [ADDRESS], який подружжя реконструювали шляхом зміни лінійних розмірів будинку на існуючому фундаменті будинку літ «А», добудови додаткових площ, встановлення сантехобладнання, внаслідок чого за матеріалами технічної інвентаризації об'єкт нерухомості житловий будинок літ. «А» перетворився в житловий будинок літ. «Д». В теперішній час сторони припинили шлюбні відносини та бажають провести розділ спільно нажитого майна у вигляді житлового будинку літ. «Д» та господарських споруд, але оформити в нотаріальному порядку вони не мають можливості це зробити із-за відсутності правовстановлюючих документів на будинок, тому позивачка звернулася до суду з цією позовною заявою. Позивачка в судове засіданні не з'явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, що заперечень на позов він не має, просить розглянути справу в його відсутність. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.ст. 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснюється у п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, тощо. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] знаходяться в зареєстрованому 19.04.1996 року шлюбі,що підтверджене наданим свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER], виданим 19.04.1996 року Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області. Відповідно до Договору дарування, посвідченого 28.01.1999 року нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-57 підтверджується право власності [PERSON] на житловий будинок літ. «А» з господарськими спорудами, що розташовані в [ADDRESS]. Відповідно до п. 4 Перехідних положень ЦК України 2004 року застосовується до цивільних правовідношень, які виникли після вступу цього кодексу в законну силу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір дарування (купівлі-продажу) жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», яка існувала на час укладення договору, а саме, 28.01.1999 року, передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених Законом, а саме, з правочинів. Судом встановлено, що виконання договору дарування відбулось двома сторонами, ніхто із сторін договір не оспорював з 1999 року до теперішнього часу. Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з часу передачі майна або розпорядчого документу на це майно. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства, які регулюють відносини, які виникають з дня набрання ними чинності. Пункт 3 цієї статті наголошує, якщо цивільні правовідносини виникли раніше та регулювалися актом цивільного судочинства, який втратив силу, новий акт цивільного судочинства застосовується до прав та обов'язків, які виникли з моменту вступу його в силу. Відповідно до п.1 ст.1 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року, що діяла до 13.01.1995 року, тільки в містах та селищах міського типу реєстрацію житлових будинків проводило бюро технічної інвентаризації. Судом встановлено, що право власності у [PERSON] виникло на спірний будинок з часу передачі йому розпорядчого документу - договір дарування, а саме, з 01.08.1992 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір дарування будинку відповідав вимогам діючого на той момент законодавства. У відповідності до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності на інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації, проведеної ТОВ «ЗМБТІ» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] знаходяться: житловий будинок літ. «Д», сараї літ. «Е,Ж,З,К», навіс літ. «И», літня кухня літ. «Л», гараж літ. «М», душ літ. «Н», замощення 1, басейн №10, паркани №2,4,6,7,8,9, хвіртка №3, ворота №5. Відповідно п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень, затвердженого постановою КМ України від 22.06.2011 року №703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення її позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved