Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову повноважний представник сторони позивача вказує, що 09 квітня 2008 року між ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір позики за №13/04ФК(с), відповідно до умов якого компанія надає позичальникові позику в розмірі 234289,00 гривень виходячи зі ставки 12% річних на строк до 09 квітня 2028 року, а остання в свою чергу зобовязується повернути позику та сплатити відсотки за користування наданими коштами в строки та в порядку, що встановлені договором. Виконання грошового зобовязання було забезпечено іпотекою, про що укладено окремий договір. Однак як зазначає представник компанії, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, [PERSON] в порушення умов укладеного договору суму позики не повертає та проценти не сплачує, у звязку з чим банк звернувся з даним позовом до суду, заявляючи вимоги про стягнення з боржника [PERSON] суми заборгованості за договором позики в загальному розмірі 29466,76 доларів США. Представник ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» у відкрите судове засідання не зявився, але від представника товариства на адресу суду надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але представник особи брав участь у судових засіданнях, заявлені вимоги не визнавав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 09 квітня 2008 року між ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір позики за №13/04ФК(с), відповідно до умов якого компанія надає позичальникові позику в розмірі 234289,00 гривень виходячи зі ставки 12% річних на строк до 09 квітня 2028 року, а остання в свою чергу зобовязується повернути позику та сплатити відсотки за користування наданими коштами в строки та в порядку, що встановлені договором. 15 січня 2009 року між ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, була укладена додаткова угода №1 до договору позики №13/04ФК(с), відповідно до умов якого сторони погодили, що заборгованість позичальника становить 220431,96 гривень, що еквівалентно 42802,32 доларів США, а також встановили, що позичальник здійснює оплату платежів в національній валюті, сума яких визначається за грошовим еквівалентом у доларах США по комерційному курсу, встановленому позикодавцем на дату оплати (п.п.1,3 додаткової угоди). На забезпечення виконання основного зобовязання 09 квітня 2008 року між ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1707, згідно якого [PERSON] передає в іпотеку компанії майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме на двокімнатну квартиру за будівельною адресою: [ADDRESS], загальною проектною площею 55,21кв.м. Проте як свідчив представник компанії, в порушення вимог договору позики, додаткової угоди, відповідач [PERSON] умови договору не виконує, позику не повертає, проценти не сплачує. Надаючи правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, судом зазначається, що в силу ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, судом звернуто увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини. Однак відповідач [PERSON] не виконує відповідного грошового зобовязання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень договору позики, боржник [PERSON] отримала визначену суму коштів в користування до 09 квітня 2028 року. Однак як погодили сторони, кредитор має право вимагати дострокового повернення позики, сплати процентів тощо, у випадку зокрема неналежного виконання його умов позичальником, що відповідає положенням ст. 1050 ч.2 ЦК України. В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позичальник [PERSON] прострочила виконання зобовязання з повернення суми позики та процентів. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником грошового зобовязання за договором позики було забезпечено зокрема іпотекою. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин й виходячи із умов договору позики, додаткової угоди, суд прийшов до наступного висновку. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості по договору позики станом на 18 червня 2015 року, згідно якого заборгованість відповідача 29466,76 доларів США, яка складається з наступного: 27654,45 доларів США основна сума боргу; 1812,31 доларів США заборгованість за відсотками. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог компанії та за даним спором стягненню з відповідача підлягає заявлена грошова сума. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека та інвестиції» суму оплаченого судового збору у розмірі 3654,00 гривень.

Outcome: approved