Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

В серпні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києві з позовом до відповідача ТОВ «МАГ Коммадітіз Україна», в якому, з урахування уточненої редакції (а.с. 24-25), просив суд: визнати незаконним звільнення позивача з посади директора відповідача; змінити дату звільнення позивача з посади директора відповідача з 29 травня 2015р. на дату постановлення рішення у справі; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно рішення Загальних зборів учасників ТОВ «МАГ Коммадітіз Україна», зафіксованого протоколом від 24 грудня 2014р. за №24-12-2014, його було призначено директором відповідача. 31 липня 2015р. позивач, згідно відомостей є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, дізнався, що обраною (призначеною) особою до органу управління відповідача, уповноваженою представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, з 30 травня 2015р. є Крук М.В. При цьому, зазначені реєстраційні дії були проведені 21 липня 2015р. Враховуючи, що позивач не звертався до відповідача із пропозицією про розірвання трудового договору за власним бажанням чи за згодою сторін, жодного розпорядчого документа, що свідчить про звільнення його з посади директора відповідача, позивачу надано не було, при цьому в телефонному режимі останньому було повідомлено, що підставою для звільнення було припинення повноважень директора з 29 травня 2015р. (п.5) ч. 1 ст. 41 КЗпП України), при цьому, без видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Надалі, на адресу суду було направлено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач, свого уповноваженого представника для участі у розгляді справи не направив, поважності причин неявки представника суду повідомлено не було, як і не було клопотань про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. При цьому, представником відповідача було подано до суду заяву про визнання позову, з урахування уточнених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 грудня 2014р. Загальні збори учасників відповідача призначили позивача на посаду директора відповідача. 26 грудня 2014р., згідно з наказом №26/14-1 позивач приступив до виконання обов'язків директора за сумісництвом, з оплатою праці пропорційно відпрацьованого робочого часу, державним реєстратором проведено державну реєстрацію змін до установчих документів, щодо призначення позивача на посаду директора. Згідно матеріалів справи, на засіданні Загальних зборів учасників відповідача, зафіксованого протоколом №29-05-2015 від 29 травня 2015р., вирішено припинити повноваження з 29 травня 2015р. та відповідно розірвати трудовий договір з директором відповідача - позивачем; звільнити з роботи (припинити повноваження) директора відповідача - позивача на підставі п.5) ч. 1 ст.41 КЗпП України; виплатити позивачу на підставі ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку; виключити позивача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з переліку осіб, які мають право вчиняти дії від імені відповідача, в тому числі підписувати договори. Відповідно до положень п. 5) ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Звертаючись до суду із даним позовом, сторона позивача наголошувала на тому, що відповідачем - ТОВ «МАГ Коммадітіз Україна», було незаконно прийнято рішення про звільнення його із займаної посади, однак, дане твердження сторони позивача оцінюються судом критично з огляду на наступне. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 145 ЦК України визначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. При цьому, згідно п. 3) ч. 4 ст. 145 ЦК України до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить створення та відкликання виконавчого органу товариства. Відповідно до положень ч.4 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. У відповідності з ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, а також положення ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд не знаходить порушень, зі сторони визначеного позивачем відповідача, трудових прав позивача при звільненні його із займаної посади 29 травня 2015р., враховуючи, що зазначене звільнення здійснювалось та є виключною компетенцією Загальних зборів товариства. При цьому, суд не бере до уваги заяву відповідача про визнання позову, враховуючи, що зазначений відповідач є неналежним відповідачем у даній справі, а тому приходить до висновку, що таке визнання позову суперечить закону.

Outcome: dismissed