Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Вказував, що на підставі ордеру № 53 від 08.05.2004 року, виданого [PERSON] , йому та його сім`ї надано право на зайняття житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Зазначав, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, тому наявні підстави для виселення відповідача, оскільки вона вже стала колишнім членом сім`ї військовослужбовця. Посилаючись на пп. 3.16, 3.18, 5.1, 5.2, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року, позивач просив виселити [PERSON] з кімн. 69 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, пояснивши, що звернулись з цим позовом до суду, оскільки відповідач перешкоджає третій особі проживати в гуртожитку, тому він звернувся до них з проханням вирішити цю проблему. В судове засідання від 26.01.2017 року представник позивача не з`явилась, подала до суду письмові пояснення, а також заяву про розгляд справи без участі позивача. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що [PERSON] з 2004 року проживає з сином у спірній кімнаті, сплачує комунальні послуги та іншого житла не має. [PERSON] з листопада 2011 року не проживає у гуртожитку та не сплачує комунальні послуги, а аліменти перераховує з інших населених пунктів, в нього вже є нова родина з якою він хоче вселитись у гуртожиток, тому її син, скоріш за всього, буде виселений з кімнати, оскільки у третьої особи з сином склалися неприязні стосунки. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позов просив задовольнити, пояснивши, що у спірному приміщенні не проживає з кінця 2015 року, зв`язку із армією він не втратив, тому має право на проживання за спірною адресою, розбіжностей з сином в нього не має, а також підтвердив, що він зареєстрував шлюб з іншою жінкою, домовленості з відповідачем щодо місця проживання їхньої дитини не має. Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідач як матір також має право на користування житлом, в родині встановився порядок за яким матір проживає разом з дитиною, отже цей позов порушує вже встановлений режим проживання, а позивачем не доведено переважне право батька на проживання в гуртожитку. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 06.05.2004 року згідно ордеру № 35 на ім`я [PERSON] , а також його сім`ї у складі [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син) надано право на вселення в гуртожиток в/ч [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с. 50). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, останній відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця смт. Брезнегувале Миколаївської області, зареєстрованого по [ADDRESS] , проживаючого по [ADDRESS] , працюючого у ТОВ «Укрплюсбуд», м. Київ, на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку щомісяця, починаючи з 07.11.2012 р. і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 59). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР (далі ЖК), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Положеннями ч. 1 ст. 116 ЖК закріплено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 цього Кодексу). В обґрунтування вимог позовної заяви позивач посилається на Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої\~ наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737. Так, відповідно до п. 3.16 вказаної Інструкції особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Виселення здійснюється в судовому порядку за позовом командування військової частини та КЕВ (КЕЧ) району, на обліку в яких перебуває службове жиле приміщення (п. 3.18 Інструкції). Згідно п. 5.10 наведеної Інструкції, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР. Правилами ст. 124 ЖК Української РСР визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Стаття 125 вказаного Кодексу визначає перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що наявність у командування квартирно-експлуатаційного відділу права звернутися до суду з позовом про виселення з службового приміщення колишнього члена сім`ї військовослужбовця, який проживає у ньому після розірвання шлюбу, не спростовує положень статті 125 ЖК щодо наявності переліку осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого житла. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування житлового законодавства» від 03.04.1987 року № 2, до одиноких осіб крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть відноситися, зокрема, розлучене подружжя, який залишився проживати в службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя, удовець, усиновитель, опікун (піклувальник). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач та її син [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку на утримання сина [PERSON] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії інформаційної довідки щодо наявності нерухомого майна, відсутні відомості про наявність у [PERSON] прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач по справі входить до переліку осіб, яких не може бути виселено із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення (схожа правова позиція викладена в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 19.10.2016 року по справі № 357/3258/16-ц).

Outcome: dismissed