Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

В серпні 2016 року Виконувач обов'язків керівника Київської місцевої прокуратури №10, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просив: витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення загальною площею 234,00 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (в літері «А»); судові витрати стягнути з відповідача на користь прокуратури м.Києва. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №42016101100000133 від 06.05.2016 року було встановлено факт того, що нежитлові приміщення по [ADDRESS] які належать територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради, вибули з її володіння без волі власника. Так, позивач вказує, що у відповідності до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року за №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року за №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» (із подальшими змінами, внесеними розпорядженням від 12.05.2011 року за №715 та розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.07.2011 року №479 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» нежитлове приміщення загальною площею 234,0 кв.м. по [ADDRESS] є комунальною власністю, належить територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва». Крім того, за інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» вказані нежитлові приміщення в орендне користування не передавалися, а використовувалися для власних потреб підприємства, як то передбачено розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.08.2014 року №438 «Про питання оренди нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесених до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації». В той же час, позивач зазначає, що як було встановлено в ході перевірки, на даний час право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-купівлі продажу №1661, укладеного 06.11.2015 року між [PERSON] [PERSON], яка в свою чергу, придбала спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 10.10.2001 року за реєстраційним №А 2312/5093 та Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за №387 з реєстровим номером 25154. При цьому, відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 10.10.2001 року, [PERSON] набула права власності на спірне майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Московською районною державною адміністрацією м.Києва 25.06.1993 року згідно розпорядження від 25.06.1993 року за №5/110, та зареєстрованого 12.08.1993 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації за №387. Разом з тим, як вказує позивач в своєму позові, посилаючись при цьому на лист Київської універсальної біржі від 05.08.2016 року за №34 та лист Державного архіву м.Києва від 03.08.2016 року за №02.12/П-103/1560, вищенаведений договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень за №А2312/5093 на Київській універсальній біржі ніколи не реєструвався, а свідоцтво про право власності на спірне майно від 25.06.1993 року та відповідне розпорядження Московською районною державною адміністрацією м.Києва ніколи не видавались. Крім того, позивач зазначає, що вказані документи не реєструвалися й в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації, про що, серед іншого, свідчить лист БТІ №10033 (И-2016) від 02.08.2016 року. На підставі наведеного та зважаючи на ту обставину, що спірні нежитлові приміщення були відчужені особою, яка не мала права на їх відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, позивач вважає, що спірні нежитлові приміщення підлягають витребуванню від [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. В судовому засіданні представник прокуратури [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, а також те, що позивач стосовно заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника прокуратури, дослідивши зібрані в справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення та витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень по [ADDRESS] посилається на те, що спірні нежитлові приміщення були відчужені особою, яка не мала права на їх відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю волевиявлення територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради на відчуження вказаного майна. Так, як вбачається зі змісту рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року за №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року за №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» (із подальшими змінами, внесеними розпорядженням від 12.05.2011 року за №715 та розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.07.2011 року №479 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» нежитлові приміщення загальною площею 234,0 кв.м. по [ADDRESS] належать на праві комунальної власності територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради та перебувають на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва». При цьому, згідно з наявними в матеріалах справи копіями листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» за №2586/3 та листа Департаменту комунальної власності №062/11/10-7974 від 04.08.2016 року, вказані нежитлові приміщення в оренду не передавалися, до програми приватизації не включалися та використовувалися для власних потреб підприємства. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі - продажу від 10.10.2001 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила нежитлові приміщення по [ADDRESS] При цьому, як вбачається зі змісту вказаного договору, відчужувані нежитлові приміщення належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого Московською районною державною адміністрацією м.Києва 25.06.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) від 25.06.1993 року №5/110, зареєстрованого в Київському міському Бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за №387 від 12.08.1993 року, а сам договір начебто був зареєстрований на Київській універсальній біржі 10.10.2001 року за реєстраційним №А 2312/5093 та в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 25154. В той же час, судом встановлено, що за даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та Київської універсальної біржі вказаний договір не був зареєстрований ані на Київській універсальній біржі, ані в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Вказаний висновок суду ґрунтується на даних, відображених у відповіді БТІ від 02.08.2016 року за №10033 (И-2016) на запит Прокуратури м.Києва та Київської місцевої прокуратури №10 м.Києва від 28.07.2016 року за №43-6380, а також у відповіді Київської універсальної біржі від 05.08.2016 року за №34 на запит Київської місцевої прокуратури №10 м.Києва від 28.07.2016 року за №43-63826вих16 (а.с. 48, 87). Крім того, як вбачається зі змісту вищевказаної відповіді БТІ, а також відповіді Державного архіву м.Києва від 03.08.2016 року за №02-12/П-103/1560 на запит Київської місцевої прокуратури №10 від 28.07.2016 року за №43-6381вих16, свідоцтво про право власності на спірне майно від 25.06.1993 року та відповідне розпорядження від 25.06.1993 року за №5/110 Московською районною державною адміністрацією м.Києва ніколи не видавались. В свою чергу, згідно з рішенням Шевченківської районної ради за №590 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м.Києва» від 30.12.2008 року спірні нежитлові приміщення включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м.Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу з аукціону. При цьому, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. Разом з тим, як вже зазначалось вище, Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орган, до повноважень якого належить проведення приватизації майна комунальної власності м.Києва, приватизацію спірних нежитлових приміщень не здійснював. Таким чином, з урахуванням вище встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що спірні нежитлові приміщення були відчужені особою, яка не мала права на їх відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, зокрема зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2016 року, на даний час право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.11.2015 року між нею та [PERSON] Між тим, у відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15, яка, з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Водночас, за правилами ч. 3 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Основним процесуальним обов'язком позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, є обов'язок доказування, тобто позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права. Тобто, з урахуванням ст. 10 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом про витребування майна на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач повинен довести факти й обставини, що мають значення для справи, а саме: факт, що майно вибуло з його володіння як власника не з його волі; факти й обставини, що підтверджують яким шляхом майно вибуло з його володіння. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому спірні нежитлові приміщення підлягають витребування у [PERSON] на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади. Крім того, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, встановлено, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Також, в порядку, визначеному ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути на користь прокуратури міста Києва з [PERSON] судовий збір у розмірі 1772,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved