Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

В серпні 2015 року після відмови у видачі судового наказу комунальне підприємство «Житлогосп» звернулося до Олександрійського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території на суму 2 211 грн. 48 коп. станом на 31 липня 2015 року. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно рішення Олександрійської міської ради від 23 листопада 2010 р. № 29 комунальне підприємство «Житлогосп» є балансоутримувачем житлових будинків міста Олександрії Кіровоградської області. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] Не дивлячись на те, що договір в письмовій формі не укладено, між комунальним підприємством «Житлогосп» та [PERSON] склалися цивільно - правові відносини з приводу надання послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території. Укладення такого договору є обов'язком споживача, а недодержання письмової форми правочину не має наслідків його недійсності. Відповідач мав своєчасно розраховуватися за послуги, але цього обов'язку не дотримується. До судового розгляду справи від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання на повторний виклик не з'явився, причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Суд встановив, що відповідач є споживачем послуг, що їх надає позивач. Відповідач розраховувався за послуги позивача в меншому розмірі ніж передбачено тарифами, внаслідок чого станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 2 211 грн. 48 коп., що підтверджується розрахунком. При вирішенні спору суд враховує положення п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 р., згідно до яких споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання ( ч.1 ст.625 ЦК України). Сам по собі факт відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови у позові. Суд дійшов такого висновку, виходячи з аналізу нормативно-правових актів, що регулюють правові відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, та правових позицій Верховного Суду України. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст.21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором відповідає зустрічний обов'язок споживача укласти з виконавцем послуг цей договір. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Отже, вимоги позивача відповідають закону, а тому підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідач має компенсувати позивачу судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved