Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] предявила позов до ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позивачка зазначала, що наказом № 24-к від 15.07.2014 року її було звільнено з роботи ліфтера ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 15 липня 2014 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки її звільнення відбулося не за її бажанням, а під тиском директора та засновника ПП «Олександріяліфт» [PERSON]. Так, 15 липня 2014 року о 07 год. 00 хв. вона прийняла зміну та приступила до виконання своїх трудових обовязків, про що в Журнал реєстрації відмов у роботі ліфтів за ЛАС було внесено відповідний запис. Серед зміни в ліфтерку по вул. Червоноармійська, 51 м. Олександрії, де позивачка в той час знаходилась, прийшов директор ПП «Олександріяліфт» [PERSON], який почав безпідставно її звинувачувати в неналежному виконанні обовязків та кричати на неї, що вона звільнена і щоб йшла негайно йшла оформляти звільнення. Незважаючи на заперечення позивачки, [PERSON] в її присутності здійснив в Журналі реєстрації відмов в роботі ліфтів запис про оголошення їй догани та пригрозив звільненням через догану за невиконання обовязків, якщо вона негайно не піде писати заяву на звільнення. В ході конфлікту [PERSON] чинив на неї сильний психологічний тиск, відмовляючись вислухати її аргументи. Не в силах протистояти такій поведінці [PERSON], перебуваючи в тяжкому емоційному стані, позивачка у відділі кадрів під диктовку інспектора відділу кадрів написала заяву про звільнення за власним бажанням, після чого повернулася до виконання своїх трудових обовязків та продовжувала їх виконувати до кінця зміни о 20 год. 00 хв., про що був зроблений відповідний запис в Журнал реєстрації відмов у роботі ліфтів. 16 липня 2014 року зранку [PERSON] зявилася на роботу, маючи намір відкликати заяву про звільнення за власним бажанням та продовжити роботу, однак їй повідомили, що наказ про звільнення вже видано 15 липня 2014 року. В той же день 16 липня 2014 року їй було видано трудову книжку з відповідним записом про звільнення та проведено розрахунок. Посилаючись на порушення відповідачем вимог ст. 38 КЗпП України, оскільки у неї не було жодних причин для звільнення за власним бажанням, позивачка просить суд поновити її на роботі ліфтером ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» з 15 липня 2014 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати їй завдану відповідачем моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи позовної заяви, пояснили, що у неї, позивачки, не було ніякого бажання звільнятися, до її роботи претензійне було і про звільнення мова не велася. Зранку 15 липня 2014 року вона вийшла на роботу як звичайно і лише безпосередньо після конфлікту з [PERSON] вона була вимушена під тиском і криком [PERSON] подати заяву на звільнення. Формально [PERSON] 15 липня 2014 року, будучи у відпустці, прийшов до неї на роботу серед робочої зміни і причепився до неправильного ведення журналу реєстрації відмов у роботі ліфтів, де нібито не було відміток про перевірки і що за це вона заслуговує на оголошення догани. Однак журнал ведеться з квітня 2014 року і жодного разу до записів у журналі зі сторони керівництва претензій не було, і вона також не вважає, що допустила неправильності в записах. В подальшому [PERSON] заявив, що нібито є скарги мешканців на не прибирання ліфтів, але це також неправда, вона добросовісно працювала і разом з напарницею прибирали 34 ліфти, конкретно хто з мешканців і на що скаржився [PERSON] не назвав. Крім того, в неї не було ніякої думки звільнятися за власним бажанням, станом на день вимушеного написання заяви про звільнення їй не вистачало 2 місяці до 30-річного стажу, необхідного для призначення пенсії, тому в будь-якому випадку в неї був інтерес допрацювати 2 місяці до необхідного стажу. Іншого заробітку вона не має і робота ліфтером була єдиним джерелом доходу. В результаті того, що її, [PERSON], звільнення відбулося за один день 15 липня 2014 року, вона фактично була абсолютно позбавлена передбаченого законом права продовжити роботу та відкликати свою заяву на звільнення. Подавши заяву 15 липня 2014 року вона, [PERSON], її відкликати не могла, оскільки здала зміну лише о 20 год. 00 хв. того ж дня, а о 08 год. 00 хв. 16 липня 2014 року їй вже було вручено трудову книжку із записом про звільнення. Вийти на роботу 16 липня 2014 року і таким чином засвідчити своє бажання працювати вона також не могла, оскільки за графіком 16 липня 2014 року був для неї неробочим днем і на її місці працював інший робітник. Той факт, що на час звільнення вона не була згодна із звільненням, підтверджується тим, що вже 18 липня 2014 року вона звернулася із заявою до прокуратури. Представники відповідача директор ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» [PERSON] і [PERSON] позов не визнали, пояснили, що при звільненні [PERSON] порушення вимог трудового законодавства, зокрема ст. 38 КЗпП України, допущено не було, оскільки [PERSON] добровільно, без будь-якого тиску написала заяву на звільнення і зазначила дату 15 липня 2014 року, що було підставою для видання відповідного наказу. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши в якості свідка [PERSON], вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. В заяві [PERSON] від 15 липня 2014 року про звільнення саме з 15 липня 2014 року не зазначено жодної поважної причини, які б давали їй підстави просити звільнення за власним бажанням із вказаної дати. Всі подальші дії позивачки, як після написання заяви 15 липня 2014 року, так і в подальші дні з очевидністю свідчать про відсутність добровільного волевиявлення на звільнення за власним бажанням звернення в прокуратуру м. Олександрії, Територіальну державну інспекцію з питань праці в Кіровоградській області. З наведених підстав суд приходить до висновку про підтвердження доводів [PERSON] щодо неправомірного примусу зі сторони [PERSON] до [PERSON] подати заяву про розірвання трудового договору. Пояснення в судовому засіданні директора ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» [PERSON] та свідка [PERSON] про відсутність з їх сторони будь-яких неправомірних дій відносно [PERSON] та нібито примушування її подати заяву на звільнення за власним бажанням суд оцінює критично і не приймає їх до уваги, оскільки вони спростовуються поясненням [PERSON] та матеріалами справи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як встановлено з довідки ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» №№ 24, 25 від 27.10.2014 року кількість відпрацьованих [PERSON] робочих днів в травні та червні 2014 року становить по 15 днів в кожному місяці. Середньоденна заробітна плата за травень 2014 року складає 81 грн. 74 коп., за червень 2014 року 92 грн. 57 коп. Тобто середньоденна заробітна плата для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 87 грн. 15 коп. (81,74 + 92,57) : 2). Кількість днів вимушеного прогулу становить 70 днів (липень 2014 року 8 днів, серпень, вересень, жовтень, листопад 2014 року по 15 днів в кожному місяці, грудень 2014 року станом на день вирішення спору 2 дні). Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Як встановлено судом та вбачається з наказу № 24-к від 15 липня 2014 року про звільнення [PERSON] при звільненні позивачці було виплачено компенсацію за невикористанні 27 днів відпустки, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за 43 дні (70 днів 27 днів) і становить 3 747 грн. 45 коп. (87,15 * 43). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Враховуючи обсяг та характер негативних наслідків для позивачки від порушення її трудових прав з боку відповідача, які виразились у незаконному звільненні внаслідок психологічного тиску, залишенні позивачки без джерела доходу, суд оцінює розмір моральної шкоди для позивачки у 500 грн. За таких обставин суд визнає наказ начальника ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт» [PERSON] № 24-к від 15 липня 2014 року про звільнення [PERSON] незаконним і таким, що підлягає скасуванню, з поновленням позивачки на роботі ліфтером ДП «Олександріяліфт-1» ПП «Олександріяліфт», виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди.

Outcome: approved