Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

В серпні 2015 року до суду звернулася позивачка з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з неї суми боргу в розмірі 4087 грн. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що в квітні 2010 року відповідач по справі [PERSON] взяла в неї під реалізацію картоплю. Розписки в неї вона не вимагала, так як відповідач вже протягом останніх трьох років приймала картоплю в неї та гроші завжди повертала. Але на цей раз відповідач кошти не повернула, від спілкування по телефону відмовляється. З цих підстав, в жовтні 2010 року вона та інші жителі її села звернулися в Дубровицький РВУ МВС України в Рівненській області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайство. По даному факту було порушено кримінальну справу, матеріали якої внесено до ЄРДР за № 12013190110000146. Однак, в травні 2015 року зазначене кримінальне провадження було закрито та розяснено, що вона має право звернутися до суду з цивільним позовом про стягнення з [PERSON] боргу за позичену картоплю для реалізації. Від недобросовісного ставлення [PERSON], вона зазнала матеріальної шкоди, розмір якої складає 4087 грн. Позивач в судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутності, заявлені вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заявленого позову необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до пояснень позивача, викладених в своїй позовній заяві відповідач [PERSON], знаходячись в с. Бережки Дубровицького району Рівненської області, взяла у позивача картоплю під реалізацію. Про позичення картоплі та обіцянку повернути кошти від її реалізації, відповідач розписку не написала. До теперішнього часу відповідач [PERSON] кошти за позичену картоплю в сумі 4087 грн. позивачу по справі не повернула. Постановою слідчого СВ Дубровицького РВУ МВС України в Рівненській області від 05.05.2015 року (а.с. ) кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12013190110000146 від 18.02.2013 (в тому числі за заявою позивача [PERSON]Д.) було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення, пердбаченого ч.1 ст.1 190 КК України. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. При цьому відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частинми першою та другою ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В той же час згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Отже, частиною 2 статті 1047 ЦК України закріплено правило, яке вже давно існує в судовій практиці. Як правило, у відносинах між фізичними особами позичальник під час отримання речей або грошових коштів від позичальника видає останньому розписку про отримання визначеної кількості майна або грошей. В розписці також вказуються термін повернення грошей або речей позикодавцю, а також відсоток за користування одержаними коштами. Розписка не замінює сам договір позики і не є письмовою формою договору позики. Однак за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналізуючи зазначені обставини справи, вимоги закону, суд вважає не доведеними належними доказами в суді позивачем неповернення їй боргу в сумі 4087 гривень за договором позики, оскільки позивач не надала суду доказів наявності у неї письмової розписки [PERSON] на цю суму, тоді як наявність такої письмової розписки є обов`язковою умовою чинності договору позики.

Outcome: dismissed