Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про індексацію та стягнення суми боргу. В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що в 2011 році між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено низку договорів позики, відповідно до умов яких позикодавець [PERSON] передала позичальникові [PERSON] грошову суму в загальному розмірі 45000,00 гривень. У звязку з порушенням грошового зобовязання, [PERSON] зверталась до суду з вимогами про стягнення боргу та згідно рішень Малиновського районного суду міста Одеси від 14 травня 2013 року та 30 травня 2013 року та було постановлено стягнути з [PERSON] в якості основної суми боргу відповідно 23166,67 гривень та 36000,00 гривень. Однак як зазначає позивач, не зважаючи на викладене, до теперішнього часу [PERSON] суму боргу не повернув, у звязку з чим [PERSON] звернулась до суду із вимогами про стягнення з [PERSON] суми інфляційних за період з травня 2013 року по вересень 2015 року в загальному розмірі 45743,00 гривень та судові витрати. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що згідно рішення Малиновського районного суду від 14 травня 2013 року по цивільній справі №521/2637/13-ц, яке набрало законної сили 01 липня 2013 року, з [PERSON] постановлено стягнути на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням судових витрат в загальному розмірі 23828,07 гривень. Згідно заочного рішення Малиновського районного суду від 30 травня 2013 року по цивільній справі №521/394/13-ц, яке набрало законної сили 19 липня 2013 року, з [PERSON] постановлено стягнути на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням судових витрат в загальному розмірі 36360,00 гривень. Суд погоджується з позицією сторони позивача, що станом на момент розгляду даної цивільної справи загальна несплачена сума боргу [PERSON] перед [PERSON] становить 23828,07 + 36360,00 = 60188,07 гривень. Проте, як свідчила [PERSON], відповідач до теперішнього часу суму боргу не повернув. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом судових рішень від 14 травня 2013 року та 30 травня 2013 року. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В повному обсязі до теперішнього часу грошове зобовязання не виконане. Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог, суд звертає увагу на наступне. Зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, в яких не передбачено такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання. Виходячи з аналізу норм ст.ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, має існувати на день прийняття судового рішення. Наявність судових рішень про стягнення боргу та процентів за інші періоди невиконання боржником зобовязання і відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Даний правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, наведеній в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 березня 2009 року (Вісник Верховного Суду України №9 (121) (2010). Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги в частині інфляційних за весь період прострочення, сторона позивача виходить з того, що індекс інфляції за такий період становить 1,76, але при цьому позивач не наводить розрахунку періоду прострочення відповідача. Як зазначалось, судові рішення, ухвалені судами про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON], набрали законної сили відповідно 01 липня 2013 року та 19 липня 2013 року, уточнення до позову були подані позивачем 10 вересня 2015 року. У звязку з цим, загальним періодом прострочення виконання зобовязання суд вважає період з 19 липня 2013 року по 10 вересня 2015 року із розрахунком зведеного індексу інфляції з 01 серпня 2013 року по 01 жовтня 2015 року. На підставі даних індексів споживчих цін Державної служби статистики України, суд погоджується з обґрунтованістю визначення консолідованого індексу інфляції за період прострочення в розмірі 1,76, у звязку з чим загальна сума боргу з урахуванням інфляційних становить: 60188,07 х 1,76 = 105931,00 гривень, з яких 45742,93 гривень інфляційні. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати: суму оплаченого судового збору у загальному розмірі 457,43 гривень.

Outcome: approved