Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та усунення перешкод в користуванні власністю. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилалась на ті обставини, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Однак з 2015 року приміщення квартири були самовільно зайняті та використовуються [PERSON] У звязку із неможливістю позасудового врегулювання спору та відмовою добровільно звільнити самовільно зайняті приміщення з боку [PERSON], позивач [PERSON] звернулась з даним позовом до суду, в якому просила усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі договору дарування від 10 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №1752, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Однак вказана квартира була самовільно зайнята [PERSON] після смерті попереднього власника [PERSON], та використовується на власний розсуд. З цього приводу [PERSON] 05 лютого 2015 року зверталась до правоохоронних органів (ЖЄОЗП №3329), що випливає з листа начальника Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, але в порушенні кримінальної справи було відмовлено у звязку із цивільно-правовим характером спірних відносин. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Суд погоджується, що дії відповідача свідчать про невизнання майнових прав [PERSON] на відповідну квартиру, у звязку з чим право власності особи підлягає захисту. Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого судового збору в розмірі 243,60 + 243,60 = 487,20 гривень.

Outcome: approved