Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

В провадженні Веселівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частини квартири, відповідно до якого: [PERSON], [INFO], перебував у шлюбі з [PERSON]. За час спільного життя вони мали у власності квартиру [ADDRESS]. Дану квартиру він, дружина та донька [PERSON] мали у власності і кожному з них належить по 1/3 частині. 14 лютого 2011 року дружина позивача [PERSON] померла, про що у Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 23 від 15.02.2011 року. Свідоцтво про смерть видане 15 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Веселівського районного управління юстиції Запорізької області. Таким чином, після смерті його дружини залишилася 1/3 частка на квартиру [ADDRESS], та яку він повинен був прийняти у спадщину. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України, [PERSON] подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом шести місячний термін, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Проте прийняти спадщину він не має змоги, оскільки втрачений оригінал правовстановлюючого документу на вказану квартиру, і 07 червня 2016 року державним нотаріусом Веселівської державної нотаріальної контори Запорізької області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з вказаних причин. Оригінал свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1997 року, виданого Веселівським бюро приватизації житла при Райдержадміністрації було втрачено після похорон його дружини. Ним вживалися заходи щодо знайдення вказаного свідоцтва, але позитивних результатів не дано. У зв'язку з тим, що втрачено оригінал вказаного свідоцтва, то нотаріусом Державної нотаріальної контори [PERSON] було роз'яснено, що для вирішення даного питання необхідно звернутися до суду з відповідною позовною заявою. 08 вересня 2016 року рішенням суду позов задоволено та за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частини квартири, яка належала за час життя його померлій дружині. Оскільки відповідно до вказаного свідоцтва, позивачеві належить 1/3 частина квартири, то він маючи похилий вік та бажаючи розпорядитись як власник своїм майном на власний розсуд, має намір подарувати цю частку своїм онукам. Але при зверненні до нотаріальної контори йому було відмовлено в укладенні договору дарування та в усній формі нотаріусом розяснено, що він не має права вчинити будь-які нотаріальні дії , через втрату оригінала даного свідоцтва останнім. Звернення у всі інші інстанції щодо видачі дубліката, втраченого свідоцтва та спроби самостійно відшукати загублений документ позитивних наслідків не мали. Через те, що втрачено свідоцтво та позивачем не було зареєстровано в установленому законом порядку право власності на 1/3 частини квартири, то останній позбавлений можливості підтвердити своє право власності та внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, через втрату правовстановлюючого документу на квартиру та неможливості підтвердити право власності на 1/3 частини квартири,позивач вимушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою. Починаючи з лютого 1997 року, тобто з моменту приватизації і по теперішній час, позивач здійснює догляд за вказаною квартирою, проводить як поточні так і капітальні ремонти останньої, сплачує всі комунальні рахунки. Тож з лютого 1997 року, а саме повних 19 років позивач фактично володіє, користується та розпоряджається 1/3 частиною вказаної квартири. Право власності [PERSON] на вказану квартиру ніким не оскаржувалось, та остання не перебуває під арештом, заставою чи забороною. Отже позивач переконаний, що встановити його право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] можливо лише у судовому порядку. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягає, просить суд визнати за [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], за набувальною давністю. Судові витрати залишити за позивачем. Представник позивача [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягає та просить суд визнати за [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], за набувальною давністю. Судові витрати залишити за позивачем. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд відмічає наступне: [PERSON], [INFO], перебував у шлюбі з [PERSON]. За час спільного життя вони мали у власності квартиру [ADDRESS]. Дану квартиру він, дружина та донька [PERSON] мали у власності і кожному з них належить по 1/3 частині. 14 лютого 2011 року дружина позивача [PERSON] померла, про що у Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 23 від 15.02.2011 року. Свідоцтво про смерть видане 15 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Веселівського районного управління юстиції Запорізької області. Таким чином, після смерті його дружини залишилася 1/3 частка на квартиру [ADDRESS], та яку він повинен був прийняти у спадщину. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України, як пояснив позивач у судовому засіданні, [PERSON] подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом шести місячний термін, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Проте прийняти спадщину він не має змоги, оскільки втрачений оригінал правовстановлюючого документу на вказану квартиру, і 07 червня 2016 року державним нотаріусом Веселівської державної нотаріальної контори Запорізької області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з вказаних причин. Оригінал свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1997 року, виданого Веселівським бюро приватизації житла при Райдержадміністрації було втрачено після похорон його дружини. Ним вживалися заходи щодо знайдення вказаного свідоцтва, але позитивних результатів не дано. У зв'язку з тим, що втрачено оригінал вказаного свідоцтва, то нотаріусом Державної нотаріальної контори [PERSON] було роз'яснено, що для вирішення даного питання необхідно звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Починаючи з лютого 1997 року, тобто з моменту приватизації і по теперішній час, позивач здійснює догляд за вказаною квартирою, проводить як поточні так і капітальні ремонти останньої, сплачує всі комунальні рахунки. Тож з лютого 1997 року, а саме повних 19 років позивач фактично володіє, користується та розпоряджається 1/3 частиною вказаної квартири. Право власності [PERSON] на вказану квартиру ніким не оспорювалось, та остання не перебуває під арештом, заставою чи забороною. Згідно до ч.1ст.344 ЦК України, особа, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років набуває право власності на це майно(набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодеком. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд враховуючи вище викладене , вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved