Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування та суми завданої шкоди посилаючись на те, що 09 серпня 2013 року о 10 год. 20 хв., [PERSON], керуючи автомобілем «Сітроен Берлінго», д/н [NUMBER], власником якого є ТОВ «Марко Фарм ЛТД», та рухаючись на регульованому перехресті вул. Струтинського - бул. Д.Народів в м. Києві, не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечного руху, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], який в свою чергу здійснив зіткнення з автомобілем «Сітроен Берлінго», д/н [NUMBER], чим порушив п. 13.1 ПДР України. Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/2965687 було укладено між ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» та [PERSON] строком до 20 травня 2014 року включно. 12 серпня 2013 року позивач повідомив ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про настання страхового випадку, а 21 жовтня 2013 року було подано заяву про страхове відшкодування, на що подію було визнано страховою та було складено страховий акт № 12263 від 08 листопада 2013 року і заведена страхова справа № 000012263. Однак, у встановлений строк, ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» не виплатило позивачу страхове відшкодування та листом від 04 березня 2014 року повідомило про перерахунок коштів в сумі 12 379,96 грн. найближчим часом. Аналогічні листи позивач отримував неодноразово. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем складається з: суми страхового відшкодування в розмірі 12 379,96 грн., пені в розмірі 11 697,89 грн., втрат від інфляції в розмірі 10 824,45 грн. та 3% річних - 948,34 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн. та суму франшизи в розмірі 510,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року замінено первісного відповідача на належного відповідача Моторно (транспортне) страхове бюро України та справу направлено за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. В судовому засіданні 11 жовтня 2017 року за клопотанням представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України в якості третьої особи було залучено ТОВ «Марко Фарм ЛТД». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь 35 850,64 грн. суму страхового відшкодування, 510,00 грн. суми франшизи та 3 000,00 грн. моральної шкоди. Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що 23 грудня 2014 року було припинено членство ПрАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в Моторно (транспортне) страховому бюро України, 12 серпня 2016 року Господарським судом було порушено провадження щодо банкрутства страховика, і розгляд питання про проведення регламентованої виплати за зобов'язаннями ПрАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів може бути вирішений безпосередньо відповідачем Моторним (транспортним) страховим бюро України за умови наявності підтвердження визнання Господарським судом м. Києва ПрАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» банкрутом, вимога особи, яка має право на отримання відшкодування, включена до затвердженого судом реєстру кредиторів, особі, яка має право на отримання страхового відшкодування, не здійснено виплату, що підтверджується ліквідаційним балансом, затвердженим Господарським судом м. Києва. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні при вирішення даного спору поклався на розсуд суду. Представник третьої особи ТОВ «Марко Фарм ЛТД» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що 09 серпня 2013 року о 10 год. 20 хв. на перехресті вул. Струтинського - бул. Дружби Народів в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Сітроен Берлінго», д/н [NUMBER], «ЗАЗ», д/н [NUMBER] та «Сітроен», д/н [NUMBER], що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9244740 (а.с. 14). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 15). 21 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальністю [PERSON], із заявою про виплату страхового відшкодування Частиною 1 ст. 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Листами від 04 березня 2014 року за № 937/в, від 20 травня 2014 року № 3346/в, 05 серпня 2014 року № 5468/в позивачу було повідомлено, що страхове відшкодування в розмірі 12 379,96 грн. буде перераховане на рахунок позивача найближчим часом (а.с. 18-20), листом від 25 вересня 2015 року за № 559-21/21 позивачу повідомлено, що його звернення по виплаті страхового відшкодування буде враховане тимчасовим адміністратором при складанні плану (а.с. 24). Відповідно до пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторно (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільну-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходиться в такому транспортному засобі. 23 грудня 2014 року було припинено членство ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» Відповідно до положень п. 52.5 ст. 52 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, членство якого припинено, зобов'язаний виконати свої зобов'язання згідно з укладеними ним договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. 12 серпня 2016 року Господарським судом м. Києва було порушено провадження щодо банкрутства страховика. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу; в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи; г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону; ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності; д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров'я згідно з чинним законодавством. За нормами п. 20.3 ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідаціїстраховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Згідно п. 57.7 ст. 51 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика або визнання його неплатоспроможним (банкрутом) відповідно до закону страховик зобов'язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому такий страховик зобов'язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій з цього виду страхування. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 15 «Про судову практику в справах про банкрутство», провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. Закон містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. Згідно вимог п. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Відповідно до п. 4 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. За вимогами п. 3 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Господарський суд зобов'язаний прийняти заяву кредитора, подану з дотриманням вимог цього Закону та Господарського процесуального кодексу України, про що виноситься ухвала, в якій зазначається дата розгляду заяви. У відповідності до вимог п. 4 постанови пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). На підставі наведеного, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу право звернення з позовними вимогами до ТОВ «Марко Фарм ЛТД», оскільки [PERSON] перебуває з вказаним товариством в трудових відносинах, що підтверджується довідкою вих. № 201-юр від 21 листопада 2016 року (а.с. 35). Крім того, однією з вимог позивач ставить стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Так, позивачем не наведено жодного ґрунтовного доказу на підтвердження спричинення моральної шкоди саме з вини відповідачів, а тому у задоволенні вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню в поному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed