Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] - Арбітражний керуючий звернулася у суд із позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування вимог позивач вказала, що постановою Господарського суду Харківської області від 12 грудня 2012 року фізична особа-підприємець [PERSON] визнаний банкрутом з відкриттям ліквідаційної процедури. Однак відповідач на порушення діючого законодавства не передав матеріальних цінностей ліквідатору. Відповідні вимоги ліквідатора не виконав. Посилаючись на вказані обставини, Арбітражний керуючий [PERSON] просила виселити та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS], належній відповідачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 22 лютого 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 529. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 листопада 2013 року позов задоволено. Ухвалено виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. З [PERSON] на користь [PERSON] - Арбітражного керуючого стягнуто 57 грн. 35 коп. судового збору. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду Харківської області від 28 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення цього суду від 29 листопада 2013 року. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, постановити нову ухвалу про призначення справи в загальному порядку. Зокрема зазначає, що справа розглянута за відсутності факту його належного повідомлення; крім того, в квартирі проживають його дружина [PERSON] та син [PERSON], [INFO], а також зареєстровані його неповнолітні сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач заочне рішення суду першої інстанції не оскаржив, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надав. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов в частині виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 26 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про банкрутство» майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя. Позов в частині зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] суд першої інстанції вважав недоведеним з урахуванням вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Однак погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте вказані вимоги закону в цій частині рішення залишилися поза увагою суду. Матеріали справи свідчать, що постановою Господарського суду Харківської області від 12 грудня 2012 року фізична особа-підприємець [PERSON] визнаний банкрутом з відкриттям ліквідаційної процедури. Посилаючись на те, що відповідач на порушення діючого законодавства не передав матеріальних цінностей ліквідатору та відповідні вимоги ліквідатора не виконав, [PERSON] - Арбітражний керуючий просила виселити та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS]. За змістом частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим законом. Згідно із частиною 3 статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами 1, 2 статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодежателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині 1 якої передбачені підстави виселення. За змістом частини 2 статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодавця або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Квартира [ADDRESS] належить відповідачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 22 лютого 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 529. 07 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством ВТБ Банк та [PERSON] укладено Кредитний договір № 15.40-34/08-СК. З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 15.40-34/08-СК вказане житло передано в іпотеку згідно з Іпотечним договором № 15.40-34/08-ДІ01 (а. с. 5, 26-27). Оскільки квартира [ADDRESS], передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, висновок суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача з цієї квартири без надання йому іншого постійного житла є помилковим. Сам така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. З огляду на це, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 листопада 2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові Арбітражного керуючого [PERSON] про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Outcome: dismissed