Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності. Позивач у лютому 2017 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що Між нею та відповідачем [PERSON] було укладено усну домовленість, згідно якої [PERSON] зобовязався передати нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], м. Дніпро, у власність [PERSON] Проте до теперішнього часу [PERSON] зобовязання не виконав. Оригінал технічного паспорту, правовстановлюючі документи на нерухоме майно [PERSON] не повернув. На телефоні дзвінки не відповідає, від зустрічей ухиляється. Позивач в судове засідання не зявилась, до суду надано заяву про розгляд позовних вимог без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд дослідивши всі матеріали справи вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно контрольного талону до ордеру № 1105 від 26 квітня 1968 року було видано вищевказану квартиру [PERSON] по категорії громадян складався на черзі список Ж.С.К. №95 Шахтар на основі списків затверджених виконком міської ради депутатів трудящих від 25.01.1968 року. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та був зареєстрований за адресою м. Дніпропетровськ проспект імені Газети «Правда» [ADDRESS].([ADDRESS], м. Дніпро) Згідно усної взаємної домовленості відповідач [PERSON] в рахунок боргових зобовязань перед позивачем [PERSON] мав намір передати у власність нерухоме майно та належним чином здійснити його оформлення, однак ухиляється від виконання зобовязань, пояснюючи скрутним матеріальним становищем та відсутністю часу. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення. Згідно довідки ОСББ «Шахтар-95» від 02.09.2014 року (вих.№С-074) [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрований за адресою м. Дніпропетровськ проспект імені Газети «Правда» [ADDRESS], але не мешкає за даною адресою. З 2010 року по теперішній час, за даною адресою мешкає [PERSON]. Згідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так,\~стаття 41 Конституції України\~визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу Відповідно до ч. 1\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Зі змісту п. 1 с. 2\~ст. 16 ЦК України\~вбачається, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів особи, може бути визнання права. У ч. 4\~ст. 334 ЦК України\~визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1\~статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно. Згідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved