Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

В серпні 2015р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Хрещатик», в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 174-176), просила суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором №222D-493285 від 28 лютого 2014р. у розмірі суми вкладу 100000,0 грн. та нарахованих процентів - 22795,89 грн.; за договором №222D-452032 від 03 грудня 2013р.у розмірі суми вкладу 150000,0 грн. та нарахованих процентів - 31649,18 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем були укладені наступні депозитні договори: договір №313/2013-222 банківського вкладу «Оберіг» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (12 місяців) від 28 лютого 2013р. (далі по тексту - договір 1) на суму 4000000,0 грн. строком з 28 лютого 2013р. по 28 лютого 2014р., по закінченню дії якого позивачка отримала кошти в сумі 200000,0 грн., другу частину в розмірі 200000,0 грн. поклала на депозитний рахунок за договором №222D-493285 банківського вкладу «Думай про весну» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (14 місяців) від 28 лютого 2014р. (далі по тексту - договір 2) під 21,5% річних терміном до 28 квітня 2015р. Крім того, батьком позивачки [PERSON], майно якого після смерті успадкувала позивачка, з відповідачем 28 лютого 2013р. було укладено договір №315/2013-222 банківського вкладу «Оберіг» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (12 місяців) (далі по тексту - договір 3) на суму 200000,0 грн. Однак, під час оформлення спадщини виявилось, що сума залишку на депозитному рахунку за договором 3 складає 50000,0 грн., при цьому враховуючи технічну помилку щодо перерахування суми коштів з депозитного рахунку по договору 3, між сторонами було укладено договір №222D-452032 банківського вкладу «Новорічні обійми» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів від 03 грудня 2013р.(далі по тексту - договір 4) на суму 150000,0 грн. під 19,9% річних строком до 03 лютого 2015р. В грудні 2013р. позивачка отримала грошові кошти у сумі 50000,0 грн., які обліковувались на депозитному рахунку за договором 3 та після закінчення строку дії договору 2 - суму вкладу у розмірі 100000,0 грн., інших сум, зокрема залишку вкладу по договору 2 у розмірі 100000,0 грн. та 150000,0 грн. по договору 4 позивачка не отримала, як і процентів за користування зазначеними коштами. Відмова у видачі зазначених грошових коштів мотивована тим, що у відповідача договір 2 обліковувався на суму лише 100000,0 грн., а не 200000,0 грн., а договору 4 взагалі не існує. Оскільки, відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання за договором, позивачка вимушена був звернутись до суду за захистом своїх прав. Представники позивачки в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що договір 2 укладався на суму 100000,0 грн., що підтверджується матеріалами службової перевірки, при цьому стороною позивача не надано доказів внесення суми коштів у розмірі 200000,0 грн. за договором 2. Крім того, договір 4 за даними бухгалтерського обліку банку взагалі не обліковується та у банку відсутні будь-які документи щодо даного договору, а факт проведення досудового розслідування не встановлює вини зі сторони відповідача, а тому вимоги позивачки є передчасними. Суд, розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами було укладено ряд договорів банківського вкладу, зокрема, договір 1 на суму 400000,0 грн., строком з 28 лютого 2013р. по 28 лютого 2014р., по закінченню дії якого позивачка отримала кошти в сумі 200000,0 грн., другу частину в розмірі 200000,0 грн., як стверджує позивачка, поклала на депозитний рахунок за договором 2, під 21,5% річних терміном до 28 квітня 2015р. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 2.3.2 договору 2 передбачено, що вкладник (позивачка) зобов'язана внести кошти на вкладний рахунок в сумі зазначеній в п.1.1 даного договору, шляхом перерахування коштів з транзитного рахунку. При цьому, п. 5.1 договору 2 встановлено, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та внесення вкладником (позивачкою) коштів на вкладний рахунок, що підтверджується квитанцією відповідної форми, яка свідчить про внесення готівки, або випискою з вкладного рахунку. В матеріалах справи наявні копії двох примірників договору 2: перший примірник, наданий позивачкою, в п.1.1 якого зазначено про суму вкладу у розмірі 200000,0 грн. та другий примірник, наданий стороною відповідача, в п. 1.1 якого зазначено про суму вкладу у розмірі 100000,0 грн. Враховуючи наявність в матеріалах справи копії квитанції від 28 лютого 2014р. про внесення на депозитний рахунок за договором 2 суми коштів у розмірі 100000,0 грн. (а.с. 37), відсутності інших платіжних документів на підтвердження внесення більшої суми коштів, а також правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-118цс14 від 29 жовтня 2014р., суд приходить до висновку, що договір 2 був укладений на суму 100000,0 грн., а тому вимоги позивачки про стягнення невиплаченої суми вкладу понад суму, на яку його було укладено, та нарахованих процентів по договору 2 задоволенню не підлягають. Водночас, судом встановлено, що стороною відповідача не виконано своїх зобов'язань по договору 1, згідно п. 1.1 якого відповідач прийняв грошові кошти позивачки в сумі 400000,0 грн. на термін з 28 лютого 2013р. по 28 лютого 2014р. та зобов'язувався повернути відповідачці суму вкладу та процентів на умовах та в порядку, встановленого цим договором. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач по закінченню дії договору повернув позивачці лише частину вкладу, а саме 200000,0 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с.54), жодних доказів на підтвердження факту виконання в повному обсязі своїх зобов'язань по договору 1 стороною відповідача не надано. Крім того, [PERSON] з відповідачем було укладено договір 3 на суму 200000,0 грн. під 19,75% річних на термін з 28 лютого 2013р. по 28 лютого 2014р. 08 травня 2013р. [PERSON] помер, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про смерть (а.с.74). До позивачки в порядку спадкування перейшло право вимоги за договором 3, що не оскаржується і стороною відповідача. Згідно тверджень сторони позивача, за договором 3 остання отримала 50000,0 грн., що також не оскаржується відповідачем, інша сума грошових коштів (150000,0 грн.) була переоформлена, зі слів позивачки, на депозитний рахунок договору 4 під 19,9% річних строком до 03 лютого 2015р. При цьому, факт укладення між сторонами договору 4 не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду, так як стороною позивача не надано належних та допустимих доказів внесення суми вкладу на депозитний рахунок, передбачений у договорі 4. Водночас, висновки експертів №578/тдд від 15 січня 2015р., №579/тдд від 15 січня 2015р., №576/тдд від 11 грудня 2014р. та №577/тдд від 12 грудня 2014р., складені за результатами проведення відповідних експертиз в межах досудового розслідування кримінального провадження, не можуть підтверджувати факт внесення грошових коштів стороною позивача за договорами 2 та 4 згідно наведених вище норм Закону та правової позиції Верховного суду України, викладеної у справі №6-118цс14 від 29 жовтня 2014р., а тому оцінюються судом критично. При цьому, судом встановлено, що сторона відповідача не виконала в повному обсязі свої зобов'язання щодо повернення суми вкладу після закінчення терміну дії договору 3 (п. 1.1 та п. 2.1.4 договору 3), враховуючи факт закінчення терміну дії договору та повернення лише частини вкладу у розмірі 50000,0 грн., при цьому, докази про повернення іншої частини вкладу у розмірі 150000,0 грн. в матеріалах справи відсутні. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed