Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

В провадження Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 21.08.2019 року депутат Ладанської селищної ради [PERSON] опублікував на своїй особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook», допис з недостовірною інформацією про те, що позивач на сесії селищної ради образливо висловлювалась в адресу одного з членів виконавчого комітету. Коли вона у коментарі під цим постом попросила [PERSON] не поширювати недостовірну інформацію, то у відповідь він опублікував новий допис, в якому знову розмістив недостовірну інформацію наступного змісту: «А чого ти не розкажеш, як ти була в комісії, при [PERSON] , стосовно, як здавали Автобус ПАЗ (катафалк) на металобрухт? Масса автобуса ПАЗ -672 4.5 топи. А в тебе, як члена комісії (в мене до речі є всі документ із того часу) і особи з ДВОМА дипломами, маса автобуса вийшла 1.5 тони. Так в зв`язку з цими ФАКТАМИ, що в тебе особи з ДВОМА дипломами десь ділось 3 (ТРИ) тони, покажи віси на яких ти, як член комісії і особи з ДВОМА дипломами зважувала цей автобус ПАЗ (катафалк)?». Позивач вказує, що вказані відомості не відповідають дійсності, оскільки вона не приймала ніякої участі при зважуванні і списанні автобуса ПАЗ і до можливих допущених при цьому порушень жодного відношення не має. Звинувачення [PERSON] в тому, що позивачем чи за її участі проводилось «сумнівне» зважування автобуса негативно впливає на її репутацію як працівника Ладанської селищної ради. Публікації [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» є загальнодоступними та відкритими, необмежена кількість осіб має до них доступ з можливістю перегляду та коментування, отже, як вважає позивач, вказані публікації формують про неї у користувачів мережі «Facebook» хибні негативні враження. Крім того, позивач зазначає, що вказану публікацію [PERSON] супроводжує численними відвертими образами, що принижують її честь та гідність. Як зазначає позивач, публікації, що супроводжуються численними образами з використанням принизливих слів, завдали їй моральну шкоду через приниження честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, публікації [PERSON] , в яких вій поширив відносно позивача недостовірну інформацію з використанням на її адресу цинічних та ганебних висловлювань образливого та принизливого характеру завдали позивачеві значних моральних страждань та заподіяли моральну шкоду, однак враховуючи майновий стан відповідача та відсутність у нього фінансової можливості, просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди лише в сумі 5 000 грн. Позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує її честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про зважування нею автобусу ПАЗ при його списанні, поширену [PERSON] на своїй інтернет сторінці у соціальній мережі «Фейсбук»; зобов`язати [PERSON] протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням по даній справі законної сили спростувати поширену ним недостовірну інформацію про неї у той же спосіб, у який її було поширено, а саме - шляхом розміщення резолютивної частини цього судового рішення у відкритому доступі на своїй інтернет сторінці в соціальній мережі «Фейсбук»; зобов`язати [PERSON] негайно, але не пізніше наступного дня після набрання судовим рішенням по даній справі законної сили, повністю видалити зі свого аккаунта всі публікації від 21 серпня 2019 року, 13 вересня 2019 року та 19 вересня 2019 року, в яких згадується ім`я [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь 5 000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної приниженням честі, гідності та ділової репутації; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі. 25.02.2020 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позовну заяву, в якій просив в позові відмовити, оскільки порушення права позивача шляхом вираження поглядів депутата Ладанської селищної ради [PERSON] є оціночними судженнями, а саме, критикою дій позивача як спеціаліста I категорії (бухгалтера) Ладанської селищної ради, а тому така інформація не може бути предметом судового захисту. 03.03.2020 позивачем, через канцелярію суду, надано заяву про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Законом України від 27.03.2014 № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», який набрав чинності 19.04.2014, було виключено частину 3 статті 277 ЦК України, якою встановлювалась презумпція недостовірності поширеної інформації та обов`язок доведення протилежного лежав виключно на відповідачу. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність. За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України) Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідача, він має свій аккаунт в соціальній мережі «Фейсбук», також, як визнав відповідач, він писав про позивача як про працівника селищної ради та про те, яким чином вона зважувала автобус, але в образливій формі про неї не згадував, а висловлювався критично відносно роботи комісії по зважуванню, також, пояснював, що пароль від його аккаунту відомий не тільки йому, тому дописи на його сторінці могли розмістити інші особи. Такі ж письмові пояснення були надані відповідачем працівникові поліції на звернення [PERSON] (а.с.17-18). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] поширював публікації відносно [PERSON] з використанням на її адресу цинічних та ганебних висловлювань образливого та принизливого характеру суду не надано. Отже, позивачкою не доведено обставини викладені в позовній заяві. За поясненнями відповідача, він підтвердив, що писав про факт не правильного зважування автобуса позивачкою, та категорично заперечує, що висловлювався в образливій формі відносно неї. Тобто, достатніх доказів, на підставі яких суд міг би встановити, що відповідач поширив образливу інформацію з використанням принизливих слів відносно позивача та принизив її честь, гідність та ділову репутацію, що в результаті завдало їй моральну шкоду, матеріали справи не містять. Обставини, викладені у позові, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд відмовляє у його задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed