Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 05.10.2014 року між позивачем та\~відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що 05.10.2014 року складено відповідний актовий запис №2891. Від шлюбу подружжя спільних дітей не має. Одруження виявилося не вдалим через несумісність характерів та відмінність поглядів на відносини подружжя, зловживання відповідачем спиртними напоями та негідною поведінкою відносно дружини в стані алкогольного сп`яніння. Два роки тому за ініціативою позивача подружжя припинило спільне проживання та подружні стосунки. Кожен з них живе окремим життям, спільне господарство не ведуть, кожен має власний бюджет. Розірвати шлюб через органи ДРАЦС відповідач відмовляється. На думку позивача, подальше існування шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, шлюб носить формальний характер. Враховуючи наведені обставини позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2021 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач 07.05.2021 року надав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти розірвання шлюбу. Вказав, що відносини між ним та позивачем погіршилися через те, що відповідач тривалий час перебував на заробітках в Росії, по поверненню з яких між ними сталося охолодження в стосунках. Дружина переїхала проживати в квартиру своєї матері, спроби відповідача повернути дружину виявилися марними. Стверджував, що останнім часом їх відносини покращилися, просив надати строк на примирення тривалістю в 6 місяців. 19.05.2021 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що з Росії відповідач повернувся в 2017 році, часу для налагодження стосунків з дружиною у нього було вдосталь. Після повернення до України відповідач почав зловживати алкогольними напоями, пізно приходив додому, що не сприяло покращенню відносин подружжя. Твердження відповідача про те, що їх стосунки останнім часом стали теплішими позивач заперечила, навпаки вказала на їх погіршення. Впродовж багатьох місяців окремого проживання відповідач не телефонував дружині, почав телефонувати після того як дізнався про те, що позивач подала до суду позов про розірвання шлюбу. Зазначила, що поданий позов є обдуманим та виваженим кроком, існування сім`ї припинено 2 роки тому, надання строку для примирення є марним та небажаним для позивача. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України щодо припинення шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його\~розірвання\~за позовом одного з подружжя на підставі\~рішення\~суду, відповідно до ст.110 цього\~Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що 05.10.2014 року між [PERSON] та\~ [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що 05.10.2014 року складено відповідний актовий запис №2891 (а.с.5). Від шлюбу подружжя спільних дітей не має. Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ст. 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, з контексту вищевказаних правових норм випливає, що кожен із подружжя має право на розірвання шлюбу. Примушування до збереження шлюбу є порушенням права чоловіка або дружини. Відповідно, шлюбні відносини формуються на вільному волевиявленню двох сторін. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Верховний Суд в своїх постановах, зокрема в постанові КЦС ВС від 11.06.2019 № 605/434/18, неодноразово зазначав, що у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. КЦС ВС в постановах\~№200/952/18 від 15.01.2020 року та № 442/6319/16-ц від 30.05.2019 року встановив, що надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. З матеріалів справи суд встановив, що відносини між подружжям припинено більше 2-х років тому, позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважає надання строку на примирення неможливим, оскільки їх сім`я з відповідачем вже не існує, шлюб існує формально та є перепоною для побудови позивачем нових стосунків. При цьому суд враховує, що відповідачем суду не представлено жодних доказів про те, що він вживає, чи має намір вживати заходи, спрямовані на примирення подружжя. Досліджуючи обставини, зазначені в ст.112 Сімейного кодексу України, суд прийшов висновку, що примирення між подружжям неможливе,\~надання строку для примирення суперечить інтересам позивача, яка ініціювала розірвання шлюбу, неповнолітні діти у подружжя відсутні, тому клопотання відповідача про надання строку на примирення задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання подружжю строку для примирення, суд не вбачає підстав для ухвалення окремого процесуального рішення у формі ухвали з цього приводу. Шлюб фактично розпався, позивач наполягає на його розірванні, тому суд дійшов висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи повне задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 908 гривень та витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 900 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved