Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та вселення, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Однак позивач не змогла вселитись до даної квартири, оскільки в ній проживають люди, що змінили замки. Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно добровільного звільнення відповідачем жилого приміщення не вдалося, [PERSON] звернулась з даним позовом в суд, в якому уточнивши заявлені вимоги, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та вселити [PERSON] до даної квартири. Представник позивача [PERSON] у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання з'явився, заявлені вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування у судове засідання не з'явилась, адміністрація повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представнику суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши відповідний позов, письмові докази, представлені суду, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову в повному обсязі - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №805. Як свідчить витяг про державну реєстрацію прав №35335394, виданий КП «ОМБТІ та РОН» від 30 серпня 2012 року, майнові права [PERSON] на відповідний об'єкт нерухомого майна зареєстровані у встановленому порядку. При цьому [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №1142. Малиновським районним судом міста Одеси розглядався позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно заочного рішення суду від 31 січня 2011 року по справі №1519/2-7981/11, було визнано право власності на відповідну квартиру №2/1 за [PERSON] та [PERSON] 25 травня 2011 року [PERSON], [PERSON] продали квартиру №2/1 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №381. 22 травня 2012 року рішенням апеляційного суду Одеської області було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси по справі №1519/2-7981/11 від 31 січня 2011 року, яким було визнано право власності [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру №2/1, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], зокрема з підстав фактичної відсутності об'єкта нерухомого майна у вигляді квартири № 2/1, оскільки об'єкт не було введено до експлуатації. Як зазначалось, 23 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири №2/1, відповідно до умов якого [PERSON] стала власником об'єкту. Разом з тим, [PERSON] зверталась з позовом в суд до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП «ОМБТІ та РОН», Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації. Згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 квітня 2014 року заявлений позов задоволено. Однак на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 квітня 2014 року скасоване, а також відмовлено у задоволенні позову [PERSON] В силу ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року залишено без змін. Відмовляючи в позові [PERSON], колегія суддів апеляційного суду, з якою погодилась і колегія суддів касаційної інстанція, прийшла до висновку, що спірна квартира №2/1 не введена в експлуатацію і не може рахуватись такою, що відповідає будівельним, санітарним, протипожежним та іншим нормам та правилам. У зв'язку з цим, не зважаючи на договір від 23 серпня 2012 року та ураховуючи скасування судового рішення від 31 січня 2011 року, на підставі якого утворився відповідний об'єкт нерухомого майна та виниклі майнові права на нього у [PERSON], [PERSON], - квартира [ADDRESS] не є квартирою в розумінні ст.ст. 379, 380, 382 ЦК України. Сукупність таких обставин як набуття права власності на майно за скасованим заочним рішенням суду на квартиру, якої не існує (не введена до експлуатації), розбіжності у технічній документації, пов'язані із наявністю додаткових невідображених у технічній документації приміщень, відсутність в житловому приміщенні кухні, а також факт проживання на спільному ганку та у приміщеннях родини [PERSON], - свідчать про те, що договір купівлі-продажу між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є недійсним, оскільки правочин вчинено відносно об'єкту, якого не існує. Як зазначалось, судове рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Згідно ст. 61 ч.ч.1,3 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, спираючись на вказану норму процесуального закону, суд вбачає обов'язковим врахування вказаних висновків суду апеляційної інстанції. Як регламентує ст. 29 ч.1 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Дійсно, згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як чітко регламентує ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Але при цьому згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення заявлених вимог сторони позивача про виселення [PERSON] та вселення [PERSON] до спірного приміщення. У зв'язку з цим стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача з відповідача присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed