Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електромережі» про визнання недійсними договорів № 410740403 та № 410740402 від 15 травня 2014 року недійсними та їх скасування. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 травня 2014 року від імені позивача, без його участі та відома, було укладено вищезазначені договори про користування електричною енергією. Предметом оспорюваних договорів є постачання електричної енергії у приміщення квартири [ADDRESS], однак, з 2005 року позивач не зареєстрований та не проживає у вищезазначеній квартирі, а зареєстрований за іншою адресою, а саме: м. Вінниця, вул. 600-річчя[ADDRESS]. Підпис у договорах здійснений не ним, а іншою особою, а відтак дані договори відповідачем було сфальсифіковано, які було оформлено з посиланням на данні позивача. Таким чином відповідач свідомо вдався до обману, аби завдати позивачу істотної шкоди. Тому, позивач вважає, що на підставі статті 230 ЦК України, договори №410740403 та №410740402 від 15 травня 2014 року, мають бути визнанні судом недійсними, застосувавши правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. В судовому засіданні позивач [PERSON]Є та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електромережі» - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, пославшись на доводи, які викладені в запереченні на позовну заяву. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до вимог частини 1 статті 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 Цивільного кодексу України, статтями 24-27 Закону України «Про електроенергетику», «Правилами користування електричною енергією для населення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357. Частинами 1 та 3 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. За положеннями статті 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та Правил згідно із законодавством України. Згідно п. 3 «Правил користування електричною енергією для населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. При цьому, відповідно до п. 5 зазначених Правил, у багатоквартирному будинку енергопостачальник укладає договори з кожним наймачем (власником) квартири. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1993 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], та членам його сімї [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (а.с. 12). 17 травня 2014 року між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електричні мережі», як електропостачальником, та [PERSON], як споживачем, було укладено договір про користування електричною енергію № 410740402, у відповідності до умов якого, адресою квартири споживача зазначено адресу квартири, яка перебуває у власності (спільній сумісній) позивача [ADDRESS] (а.с. 27, 28). Як вбачається із рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2015 року у справі № 127/25442/14-ц за позовом ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електричні мережі» до [PERSON] про стягнення збитків, суд, задовольняючи вимоги позову, які визнав відповідач [PERSON], встановив обставину договірних відносин між сторонами, а саме, на підставі договору про користування електричною енергію № 410740402 від 17 травня 2014 року, укладеного між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електричні мережі» та [PERSON] Зазначене рішення суду набуло законної сили 10 лютого 2015 року (а.с. 42-44). Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За наведеного вище, суд приходить до висновку, що обставина укладення між ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електричні мережі» та [PERSON] договору про користування електричною енергію № 410740402 від 17 травня 2014 року, доказуванню не підлягає, оскільки вона встановлена судовим рішенням. Щодо вчинення відповідачем правочину під впливом обману, суд зазначає наступне. Частинами 1 і 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, відповідно до положень статті 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, зацікавлена особа повинна довести навмисне та цілеспрямоване введення її іншою стороною в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Посилання позивача на ту обставину, що він з 2005 року не проживає у квартирі, в яку, згідно договору про користування електричною енергію № 410740402 від 17 травня 2014 року, здійснюється постачання електричної енергії, а також те, що позивач є споживачем електричної енергії, що постачається до дачного будинку, розташованого в садовому товаристві «Лісова Поляна» на території Некрасовської сільської ради Вінницького району, судом не може бути розцінено, як підставу визнання спірного договору, вчиненого під впливом обману, оскільки позивач є співвласником квартири, куди постачається електрична енергія. Щодо використання електроенергії на іншому обєкті (с.т. «Лісова Поляна»), то законом не заборонено використання у зазначений спосіб електричної енергії, при цьому на споживача покладається обовязок укласти окремі договори щодо кожного об'єкта (пункт 7 Правила користування електричною енергією для населення). Щодо договору про користування електричною енергію № 410740403 від 17 травня 2014 року, то в даному випадку заслуговують на увагу доводи представника відповідача, що під час підготовки проекту договору № 410740402 від 17 травня 2014 року для укладення з [PERSON], помилково було зазначено його номер, а саме: замість вірного № 410740402, невірно зазначено № 410740403. Відтак є чинним договір про користування електричною енергію № 410740402 від 17 травня 2014 року. При цьому, судом не встановлено юридичних наслідків, які витікали би з договору № 410740403 від 17 травня 2014 року, оскільки обсяг спожитого електричного струму та відомості про оплату, облікуються на особовому рахунку № 40740402, що підтверджується детальною довідкою споживача станом на 11 серпня 2015 року та довідки про споживання за період з червня 2005 року по серпень 2015 року (а.с. 29-38). Суд, виходячи із змісту позовних вимог, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обману зі сторони відповідача при укладені договору, і тому за положенням статті 204 ЦК України договір про користування електричною енергію № 410740402 від 17 травня 2014 року є дійсним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Вінницяобленерго» в особі СО «Вінницькі міські електромережі» про визнання договорів про користування електричною енергією недійсними та їх скасування.

Outcome: dismissed