Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, за наслідками розгляду якої 16 серпня 2012 року ухвалено заочне рішення, яке 22 жовтня 2013 року було скасовано ухвалою суду, а справу призначено до розгляду судове засідання (а.с.54-55, 84-86). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що 03 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-300/1908/2006, за умовами якого вказаний відповідач отримала кредит в розмірі 51850 доларів США, зобов'язавшись повернути кредит в порядку та на умовах, визначених договором, сплативши відсотки за користування кредитом та інші обов'язкові платежі. Виконання [PERSON] її кредитних зобов'язань в повному обсязі забезпечено договором поруки №SR-300/1294/2006 від 03 серпня 2006 року, укладеним між кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як поручителем. Посилаючись на те, що відповідачі не виконують належним чином свої договірні зобов'язання, достроково повертати кредит на вимогу кредитора не бажають, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість, розмір якої станом на 05 березня 2012 року становить 356173,64 гривень, а також просив покласти на відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність доказів отримання її довірителем кредиту та невідповідність дійсності визначеної позивачем суми заборгованості. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову, однак на запитання суду підтвердила факт отримання кредиту та підписання кредитного договору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 03 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзен Банк Україна», як кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №ML-300/1908/2006, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 51850 доларів США, зобов'язавшись повернути кредит до 03 серпня 2021 року щомісячними платежами відповідно до графіку повернення кредиту, сплативши 11% річних + FIDR за користування кредитом, а також інші обов'язкові платежі. Також кредитним договором передбачено право кредитора вимагати дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом у випадку порушення позичальником строків та порядку повернення кредиту. Викладене підтверджується матеріалами справи (а.с.4-8, 19-35). 03 вересня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзен Банк Україна», як кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору №ML-300/1908/2006 від 03 серпня 2006 року, яким змінено умови кредитного договору, зокрема, викладено в новій редакції графік погашення кредиту, визначено, що розмір процентів за користування кредитом на період з 03 вересня 2009 року по 03 лютого 2010 року буде становити 09,44% річних + FIDR, а з 03 лютого 2010 року і до повного погашення кредиту - 11,16% річних + FIDR (а.с.9-12, 19-35, 135-147). Також судом встановлено, що 03 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] взятих на себе договірних зобов'язань між АКБ «Райффайзенбанк України», як кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як поручителем, укладено договір поруки №SR-300/1294/2006, за умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов'язань за кредитним договором №ML-300/1908/2006 від 03 серпня 2006 року (а.с.13). Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON], як позичальник, не виконує належним чином взяті на себе грошові зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку кредитодавець, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своїми досудовими письмовими вимогами від 17 лютого 2010 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Однак останні вказані вимоги не виконали, а розмір заборгованості станом на 05 березня 2010 року за кредитним договором №ML-300/1908/2006 від 03 серпня 2006 року склав 356173,64 гривень, з яких 344641,7 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 11531,94 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.14, 15, 124-134). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання в повному обсязі. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитними договорами №ML-300/1908/2006 від 03 серпня 2006 року, а також договором поруки №SR-300/1294/2006 від 03 серпня 2006 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачами даних договорів, а також встановлено невиконання останніми, на відміну від кредитора, своїх зобов'язань за цими договорами та встановлено наявність у кредитора, а відтак і у позивача, права вимагати дострокове повернення кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за поданим ним позовом про стягнення заборгованості є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд не приймає до уваги як на підставу для відмови у позові посилання представника відповідача [PERSON] на відсутність доказів отримання [PERSON] кредиту, оскільки в судовому засіданні останньою фактично було визнано факт отримання кредитних коштів в повному обсязі, як і факт підписання кредитного договору. Крім того, факт отримання коштів позичальником підтверджується копією валютного меморіального ордеру від 03 серпня 2006 року №168 (а.с.135). Не приймає суд до уваги і твердження представника відповідача [PERSON] щодо невірності розміру кредитної заборгованості, оскільки такі твердження фактично нічим не підтверджені, свій розрахунок стороною відповідача не надано протягом всього часу розгляду справи, а також не вказано, в чому саме полягає невідповідність суми боргу. За таких обставин суд може сприймати такі твердження сторони відповідача лише як припущення, на яких у відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення. Крім того, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про неможливість задоволення позову внаслідок перебування на примусовому виконанні у державній виконавчій службі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на належну [PERSON] квартиру в рахунок погашення боргу за кредитним договором №ML-300/1908/2006 від 03 серпня 2006 року. Свою позицію суд мотивує тим, що стороною відповідача не надано, а в матеріалах справи відсутні докази дійсності існування вказаного виконавчого напису та про фактичне погашення частково або повністю заборгованості [PERSON] за наслідками такого звернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача в рівних частках судовий збір в розмірі 3219 гривень, тобто по 1609,5 гривень з кожного (а.с.3). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved