Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за заповітом на спадкове майно, після смерті його матері [PERSON]. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримавши у повному обсязі. Представник Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області надав суду заяву в якій просив розглянути справу без участі представника. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 15 лютого 2006 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 березня 1985 року померлій належав будинок за адресою [ADDRESS] розташований на земельній ділянці розміром 0.15 га, а також земельна ділянка площею 6,830 кв. метрів відповідно до державного акту про право власності за № [NUMBER] та земельна ділянка площею 0,03 га відповідно до виписки з рішення від 18 червня 1993 року. 10 березня 1993 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого все своє майно вона заповідала своєму сину - [PERSON]. Після смерті матері [PERSON] звернувся до нотаріуса, однак не зміг вступити у спадщину, тому що в свідоцтві про народження позивача не вказано прізвища його матері - [PERSON]. В підтвердження факту родинних відносин надали свої пояснення свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що проживають по сусідству. В своїх поясненнях свідки зазначили, що дійсно позивач є сином [PERSON], та проживав разом із матір'ю до її смерті та проживає на теперішній час. Крім того, позивач та його матір зареєстровані за однією і тією ж адресою спадково будинку: [ADDRESS] За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи позивач та його представник не довели наявними в матеріалах справи доказами, що померла [PERSON], є матір'ю позивача, суд не має можливості за наявних документів встановити факт родинних відносин, а отже і факт належності заповіту спадкодавцю. Відповідно до якого позивач і просить суд визнати за ним право власності. Оскільки позивач не довів, та не надав належних доказів та правових підстав на підтвердження своїх позовних вимог, суд вважає непереконливими вимоги позивача у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed