Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 25.10.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб під час якого 26.04.2013 року у них народився син [PERSON], який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.11.2014 року шлюб між ними було розірвано та вони досягли усної згоди щодо участі кожного з батьків у виховані сина, проте згодом у неї з відповідачем виникли суперечки, а тому в інтересах здоровя дитини вона звернулась з відповідним позовом до суду про визначення місця проживання дитини. В ході судового розгляду справи між ними було укладено мирову угоду та визначено місце проживання дитини разом з матірю, а також встановлено порядок участі батька у виховані та спілкуванні з сином. Крім того, за рішенням суду з відповідача на її користь стягуються аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісяця, що є недостатнім для нормального матеріального забезпечення розвитку дитини, оскільки в середньому на місяць вона витрачає близько 4000 грн. на утримання сина. Посилалась на те, що на початку 2015 року у неї почали розвиватись близькі стосунки з громадянином [PERSON] [PERSON], у звязку з чим відповідач почав виявляти агресію, що також негативно відображається на дитині, оскільки відповідач використовує сина як спосіб впливу на неї. 30.05.2015 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб і вони мають намір створити міцну родину у [PERSON], оскільки її чоловік постійно проживає та працює у цій країні, є громадянином [PERSON], матеріально забезпечений, має власне житло та проявляє турботу до її сина, допомагає морально та матеріально. У звязку з наведеним, вказувала на те, що має намір разом з сином виїхати на постійне місце проживання в [PERSON], проте відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд дитини за кордон. Вважає, що проживання сина разом з матірю є більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти увагу дитині і переїхавши на постійне місце проживання в [PERSON], вона з сином будуть проживати в комфортній квартирі з усіма зручностями і будуть забезпеченні усім необхідним, оскільки [PERSON] офіційно працює, поряд його місця проживання є дитячий садочок і парк, а тому [PERSON] буде виховуватись в повноцінній сімї та любові, що буде розвивати у ньому сімейні цінності. Вказувала на те, що переїзд не буде перешкоджати відповідачу бачитись із сином, а також підтримувати зв'язок в мережі Інтернет, а тому вона звернулась до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір, який б давав можливість безперешкодно вивезти сина за кордон, проте відповідач на таку пропозицію згоду не дав. На підставі вище викладеного, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, посилаючись на норми матеріального права, які регулюють надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, просили надати дозвіл на виїзд за межі України в країну [PERSON] на постійне місце проживання малолітній дитині [PERSON], [INFO], у супроводі його матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу його батька [PERSON] Дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформити документи для виїзду малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за межі України до [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, вважають, що виїзд малолітнього [PERSON] на постійне місце проживання за кордон порушує права відповідача як батька дитини на безперешкодне спілкування з сином, участь у його розвитку та вихованні, просили в задоволенні позову відмовити в поновному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні вирішені спору залишила на розсуд суду та при винесені рішення просила врахувати інтереси малолітньої дитини та вимоги Законодавства України. Будучи допитаним в якості свідка, в судовому засіданні громадянин [PERSON] показав, що позивачка є його дружиною та він створив з нею міцну родину, при цьому власних дійте не має, раніше одруженим не був та малолітнього [PERSON] сприймає як власного сина, а хлопчик відповідає йому взаємністю. Вказував на те, що в [PERSON] має власне житло і стабільний заробіток, а тому зможе забезпечити всім необхідним дружину та її сина, а також не буде чинити жодних перешкод у спілкуванні відповідача з сином. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи та покази свідка, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Так, судом встановлено, що 25.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб під час якого у них 26.04.2013 року народився син [PERSON]. В подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.11.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а/с 7,11). Згідно з\~\~ ст. 3\~\~Конвенції ООН\~\~\~\~про права дитини \~\~від 20\~\~листопада\~\~1989\~\~року, в\~\~усіх\~\~ діях\~\~щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони\~\~державними\~\~ чи приватними установами, що займаються\~\~питаннями\~\~соціального забезпечення, судами, адміністративними\~\~ чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно копії свідоцтва про шлюб, 30.05.2015 року між позивачем та громадянином [PERSON] [PERSON] було зареєстровано шлюб (а/с 25,26). У звязку з укладенням шлюбу з громадянином іншої держави, позивач виявила бажання змінити місце проживання та разом з сином виїхати на постійне місце проживання в [PERSON]. Згідно ст. 141 СК України \~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Так, тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав, тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків. Порядок виїзду неповнолітніх та малолітніх громадян України за кордон визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», Правилами перетину державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Згідно із ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально\~\~ посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків\~\~ із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій\~\~державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон;\~\~без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або\~\~особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження\~\~дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для\~\~виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному\~\~документі\~\~є\~\~відповідний\~\~запис\~\~про вибуття\~\~на\~\~постійне\~\~місце проживання за межі України\~\~чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України\~\~за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених\~\~копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських\~\~ прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;\~\~рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання\~\~дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та\~\~супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації\~\~актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1\~ ст. 135 СК України \~(під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду повнолітньої дитини за кордон на постійне місце проживання, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, які залишаються в Україні.\~\~ Крім того, з наведених вище норм права, зокрема абз. 2 п.п. 2 п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється\~\~\~\~ без\~\~нотаріально посвідченої згоди другого з батьків\~\~якщо\~\~у\~\~паспорті\~\~\~\~громадянина\~\~України\~\~ для\~\~виїзду\~\~за\~\~кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-ти річного віку або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами часто виникали побутові конфлікти з приводу участі у вихованні їх спільного сина, що підтверджується копіями висновків Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області за результатами перевірки звернень [PERSON] та [PERSON] (а/с 16,22). Відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою мирову угоду за умовами якої сторони визначили місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON] за адресою м.Чернівці, Проспект Незалежності, буд.86 «А», кв.49; в разі зміни місця проживання [PERSON], [PERSON] зобовязується завчасно попередити [PERSON] про намір змінити місце проживання дитини із зазначенням адреси проживання дитини. Крім того, сторони домовились про участь у виховані дитини і встановили порядок побачення [PERSON] із сином [PERSON], [INFO]: щопонеділка з 09.00 год. до 13.00 год.; щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15 год. до 20.00 год. без присутності [PERSON]. У свою чергу, [PERSON] не перешкоджатиме [PERSON] у побаченнях та у спілкуванні із сином відповідно до вищевказаного графіку (а/с 15). Таким чином, сторонами було погоджено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матірю з можливістю зміни місця проживання за повідомленням відповідача. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН [INFO], дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Наявні у матеріалах справи письмові докази підтверджують той факт, що за новим місцем постійного проживання -\~\~на території [PERSON], дитина буде проживати у сім'ї разом з матір'ю та її чоловіком громадянином [PERSON], який має стабільне джерело доходу, має постійне місце проживання квартиру, крім того враховуючи загальновідомий факт, що [PERSON] є провідною високорозвиненою країною світу, \~за новим місцем проживання\~\~дитина буде мати усі можливості для збереження здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, здобуття належної освіти. Також, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б вказували, що мати має намір вивезти дитину за кордон та перешкодити участі відповідача у вихованні дитини та спілкуванню сина з батьком, крім того, наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що участь відповідача у виховані дитини і на території України має епізодичний характер на що він погодився відповідно до умов затвердженої між сторонами мирової угоди за наслідками розгляду судом цивільної за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини. \~ Отже, враховуючи вік дитини, ступінь участі обох батьків у виховані хлопчика, виїзд позивача разом з [PERSON] за кордон на постійне місце проживання до [PERSON] не буде суперечити інтересам дитини та буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності сімейних відносин та не буде перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини. У звязку з наведеним, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved