Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання Генеральної угоди та стягнення грошових коштів. Позивач у позовній заяві посилався на те, що 04 червня 2010 року вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № SAMDN500ТС003288829, згідно якого їй був наданий кредит у розмірі 8700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як зазначає позивач, умови кредитного договору нею належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим 27 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Великоновосілківського районного суду Донецької області з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитом. Коли позивачу стало відомо про існування судової справи відносно нею, остання звернулася до банку, де їй було повідомлено, що питання відкликання позову може бути вирішено лише після укладення Генеральної угоди. 21 грудня 2015 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору № SAMDN500ТС003288829 від 08 липня 2010 року. При укладенні цієї угоди, як зазначає позивач, представниками банку було їй роз'яснено, що після підписання угоди та внесення суми 1350,00 грн. на поточний рахунок банку, цивільний позов, поданий до Великоновосілківського районного суду Донецької області буде відкликано. На виконання умов угоди 21 грудня 2015 року позивачем на рахунок відповідача була внесена сума у розмірі 1350,00 грн., а в січні 2016 року - наступна сума у розмірі 800,00 грн. 19 січня 2016 року суддею Великоновосілківського районного суду Донецької області було винесено заочне рішення по цивільній справі № 220/2002/15-ц про стягнення з позивача на користь банку 22407,00 грн., а також 1218,00 грн. судового збору. Таким чином, при підписанні Генеральної угоди, як зазначає позивач, вона була введена в оману представниками банку, оскільки угода була підписана нею лише з метою позасудового врегулювання спору, а наразі вона має погасити наявну в неї заборгованість у розмірі 22407,57 грн. не тільки на виконання рішення суду, а і Генеральної угоди, у зв'язку з чим та з метою захисту своїх законних прав та інтересів остання і звернулася до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи (а.с. 21). Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмові заперечення на позов, в яких проти задоволення позовних вимог заперечувала за наступного правового обґрунтування. Так, між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду на визначених нею умовах та строках. При укладенні даного договору (угоди) було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладання вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. А тому відповідач вважає, що відповідно до положень чинного законодавства спірна Генеральна угода, укладена між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» не може бути визнана недійсною. Крім того, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, з урахуванням поданих нею заперечень та на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 04 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 8700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 30 жовтня 2015 року у відповідача виникла заборгованість за кредитом у сумі 22407,57 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 8428,32 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 11351,64 грн., заборгованість за пенею та комісією в сумі 1084,39 грн., штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) в розмірі 1043,22 грн. 21 грудня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем була підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості по кредитному договору від 08 липня 2010 року (а.с. 14 - 15). На виконання умов Генеральної угоди позивачем було сплачено того ж дня на рахунок відповідача 1350,00 грн. в рахунок часткового погашення кредитного зобов'язання (а.с. 14 зворот). 19 січня 2016 року заочним рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та присуджено стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 22407,57 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 1218,00 грн. (а.с. 10 - 12). Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтей 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до приписів, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопад 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. В порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не було надано суду належних доказів введення її в оману щодо предмету та правових наслідків укладення спірної Генеральної угоди. Суд критично оцінює посилання позивача на введення її в оману обіцянкою відкликання поданої банком до Великоновосілківського районного суду Донецької області позовної заяви, оскільки сторони, зокрема позивач, при укладанні спірної Генеральної угоди були ознайомлені з її змістом, умовами та правовими наслідками. Крім того право відповідача на судовий захист не може кваліфікуватися судом, як порушення умов укладеної Генеральної угоди та введення позивача в оману. В статті 229 ЦК України та в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопад 2009 року № 9, зазначено, що обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (у разі його доведення стороною позивача). Окрім того, наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості та укладена Генеральна угода про реструктуризацію даного боргу не є подвійним стягненням, як на це вказує позивач у своєму позові. Отже, судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що при укладенні спірної Генеральної угоди було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладання вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed