Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ майна подружжя, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, [PERSON] посилалась на ті обставини, що з лютого 2004 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період перебування в якому подружжя набуло у спільну сумісну власність певне майно. Однак станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано. У зв'язку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, [PERSON] звернулась з позовом в суд, в процесі розгляду якого було виявлено, що квартира [ADDRESS] була відчужена без згоди [PERSON] на користь [PERSON], що є батьком [PERSON] Виходячи з викладеного [PERSON] звернулась в суд з даним позовом, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила суд: визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та автомобіль - легковий універсал марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 06 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]; повернути сторони недійсної угоди в попередній стан шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]; поділити між [PERSON] та [PERSON] майно, набуте в період перебування у шлюбі та яке складається з квартири [ADDRESS] та автомобілю - легкового універсалу «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобілю - легкового універсалу марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER]; виділити у власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя 1/2 частку квартири [ADDRESS] та автомобіль - легковий універсал марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER]; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/2 частку автомобілю - легкового універсалу марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю в розмірі 192660,74 гривень; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS]. Із самостійним позовом до суду звернувся [PERSON], в якому зазначав, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за кошти, позичені у [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] Виходячи з викладеного, [PERSON], уточнивши заявлені вимоги, остаточно просив суд: визнати розписку від 05 лютого 2004 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] на суму 15000,00 доларів США як укладений договір позики між [PERSON] та [PERSON]; визнати особистою власністю [PERSON] кошти у сумі 30000,00 доларів США, отримані [PERSON] від [PERSON] по розписці від 05 лютого 2004 року для сплати по оформленню договору на дольову участь в будівництві житлового будинку між [PERSON] та TOB «Чорномор-Інвестбуд» на придбання трикімнатної квартири; визнати особистою власністю [PERSON] кошти у сумі 15000, доларів США отримані [PERSON] від [PERSON] по розписці від 05.02.2004 року для сплати по оформленню договора на дольову участь в будівництві житлового будинку; визнати квартиру [ADDRESS] майном, що придбано за особисті кошти [PERSON], а саме відповідно до розписки від 05 лютого 2004 року на суму 30000,00 доларів США та розписки від 05 лютого 2004 року у сумі 15000,00 гривень. В процесі розгляду цивільної справи позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], що розглядався в рамках цивільної справи №1519/2484/2012 Малиновським районним судом міста Одеси; позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання майна особистою власністю, що розглядався в рамках цивільної справи №521/19733/14-ц Малиновським районним судом міста Одеси; та позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, що розглядався в рамках цивільної справи №521/14632/15-ц Малиновським районним судом міста Одеси, - були об'єднані в одне провадження для спільного розгляду, про що судом 03 грудня 2015 року постановлено відповідну ухвалу. Представник [PERSON] у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, в задоволенні вимог [PERSON] просила відмовити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але представник особи брав участь у судових засіданнях по справі, заявлені вимоги підтримував, заперечував проти задоволення вимог [PERSON] Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але брав участь у судових засіданнях по справі, вимоги [PERSON] визнавав, заперечував проти задоволення вимог [PERSON] Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та приймаючи до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та відмову в задоволенні вимог [PERSON] - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 25 лютого 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №137 від 25 лютого 2004 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 травня 2013 року, яке набрало законної сили 23 травня 2013 року, - шлюб розірвано. Згідно свідоцтва про право власності від 25 грудня 2006 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про дольову участь у будівництві житла від 11 лютого 2004 року №А-4-14 та акту прийому-передачі, [PERSON] було набуто у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 97,0кв.м. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 14 листопада 2008 року, виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на підставі довідки-рахунку [NUMBER] від 14 листопада 2008 року, [PERSON] було набуто у власність автомобіль легковий універсал марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER]. Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд встановив, що 06 грудня 2013 року між [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 97,0кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №3501, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив вказану квартиру. Пояснюючи обставини укладення вказаного договору та заперечуючи проти вимог [PERSON], сторона [PERSON] свідчила, що до укладення шлюбу з [PERSON] для вирішення питання про придбання житла, 05 лютого між [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено два договори позики відповідно на суму 15000,00 доларів США та 30000,00 доларів. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що в рамках виконання договору про дольову участь у будівництві житла від 11 лютого 2004 року №А-4-14, на користь ТОВ «Чорномор-Інвестстрой» виплачувались особисті грошові кошти [PERSON], що були позичені до укладення шлюбу з [PERSON] Виходячи з викладеного [PERSON] вважає, що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю та поділу не підлягає. За загальним правилом, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (ст. 57 ч.1 СК України). Ураховуючи обставини набуття у власність [PERSON] спірної квартири, суд звертає увагу, що згідно ст. 182 ч.1 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Разом з тим, згідно 331 ч.2 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як регламентує ст. 334 ч.4 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, не зважаючи на момент укладення договору про дольову участь у будівництві житла, здійснення оплати за таким договором тощо, моментом виникнення у особи права власності на відповідне майно пов'язується з моментом державної реєстрації такого права. Відтак, моментом набуття [PERSON] права приватної власності на спірну квартиру є 29 січня 2007 року, про що свідчить відмітка про реєстрацію в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно на примірнику свідоцтва про право власності від 25 грудня 2006 року, а також витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 29 січня 2007 року. Як зазначалось, договір про дольову участь у будівництві житла від 11 лютого 2004 року №А-4-14 був укладений між ТОВ «Чорномор-Інвестстрой» та [PERSON], акт прийому-передачі був підписаний уповноваженою особою ТОВ «Чорномор-Інвестстрой» та [PERSON], грошові внески за договором згідно зокрема ПД №5 від 11 лютого 2004 року, ПД №01 від 28 березня 2005 року здійснювались [PERSON] Розписки від 05 лютого 2004 року, на які посилається [PERSON] як на підставу заперечення проти вимог [PERSON], були представлені суду саме [PERSON], не зважаючи на той факт, що він є боржником за правочином, а також лише в вересні 2014 року, тобто більш, ніж через 2 роки після подання первісного позову [PERSON] та ініціювання вирішення питання про поділ майна в судовому порядку. В матеріалах справи відсутні докази, що б безпосередньо свідчили про використання [PERSON] ймовірно отриманих у позику грошей саме на дольову участь у будівництві спірного житла. В процесі розгляду цивільної справи суд прийшов до висновку, що звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом спрямоване на ускладнення об'єктивного вирішення питання про поділ спільного майна подружжя. Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень Цивільного кодексу, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Виходячи з суті позову та на підставі досліджених по справі доказів суд встановив, що оспорюваний правочин був вчинений [PERSON] без згоди [PERSON] та до вирішення питання про поділ спільного майна, що призвело до порушення майнових прав [PERSON] Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права [PERSON], суд вбачає обґрунтованим визнати оспорюваний правочин недійсним. В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. В силу ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Суд зазначає, що на відміну від положень ст. 216 ч.1 ЦК України, норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтись тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можливо шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. У зв'язку з цим відсутні підстави для задоволення вимоги [PERSON] для витребування майна з володіння [PERSON] Але при цьому зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повноцінний захист прав та інтересів заінтересованої особи можливий шляхом визнання опорюваного правочину недійсним в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що набула таке право на підставі недійсного правочину. Таким чином, суд погоджується із обґрунтованістю визнання оспорюваного правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з викладеним, заявлене до поділу стороною [PERSON] майно, а саме: квартира [ADDRESS] та автомобіль легковий універсал марки «Honda CRV», 2008 року випуску, р/н [NUMBER], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ст. 70 ч.ч.1,2,3 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як чітко регламентує ст. 365 ч.ч.1,2 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як зазначалось, [PERSON], наряду з іншим, просила суд виділити у власність [PERSON] в порядку поділу майна подружжя спірний автомобіль, припинивши при цьому її право спільної сумісної власності на 1/2 частку автомобілю із стягненням з [PERSON] на її користь грошової компенсації в розмірі 192660,74 гривень. Відповідні вимоги ґрунтуються на положеннях висновку №2902 судової авто товарознавчої експертизи від 10 серпня 2015 року, складеного судовим експертом ОНДІСЕ Федорончуком В.В., згідно якого ринкова вартість транспортного засобу складає 16830,00 доларів США. Однак при цьому питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя за відповідну частку майнових прав на автомобіль в процесі розгляду цивільної справи сторонами не погоджено. Викладене вказує, що [PERSON] має право на отримання від [PERSON] грошової компенсації за належну її ідеальну частку в спільному майні із одночасним вирішенням питання про припинення права власності [PERSON] на таку частку. Однак в подібному випадку таке волевиявлення має виходити саме від [PERSON] по відношенню до [PERSON] із попереднім внесенням вартості відповідної частки на депозитний рахунок суду. Відтак, дані вимоги [PERSON] не відповідають ст. 14 ч.2 ЦК України, за якою особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Таким чином, суд вважає обґрунтованим визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на спірне майнові права в рівних частках, тобто по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON], а також для задоволення вимог [PERSON] витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірної квартири, припинення право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/2 частку спірного автомобілю та стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості цієї частки. Разом з тим, суд не вбачає підстав для зобов'язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні спірною квартирою, оскільки така вимога заявлена стороною передчасно. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з огляду на часткове задоволення позову [PERSON] та відмову в задоволенні позову [PERSON], суд вважає обґрунтованим стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати: суму оплаченого судового збору в загальному розмірі 3210,90 + 107,30 + 107,30 +110,20 + 107,30 + 107,30 + 114,70 + 121,80 + 121,80 + 921,60 + 3654,00 + 2436,00 + 243,60 + 243,60 = 11607,40 гривень.

Outcome: partial