Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

В позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що 8 вересня 1990 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Барського РУЮ у Вінницькій області зареєстровано шлюб, укладений між позивачем та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка №240622767 від 15.01.2021 року, під час перебування у шлюбі відповідач став власником такого майна: житлового будинку з належними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з належними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0, 0728 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0, 0145 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначала, що у вказаному вище майні є частка позивача, яка становить 1/2. Добровільно провести поділ майна сторони не можуть, тому просила суд визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину житлового будинку з належними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , хлів літера «Б», хлів літера «Г», загальною площею 84,5 кв. м., житловою площею 48,1 кв. м.); 1/2 частину житлового будинку з належними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (житловий будинок літера «А», загальною площею 88,5 кв. м., житловою площею 57,6 кв. м.); 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0728 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0145 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Мазур О. А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що майно було йому подаровано. Вказував також, що спочатку має бути розлучення, а потім поділ майна. Заслухавши учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена Великої Платою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. За частиною\~1\~статті 71\~Сімейного кодексу\~України,\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~ сумісної\~власності подружжя,\~ділиться між\~ними\~в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлені такі обставини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.12.2020, виданого повторно Барським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.09.1990, актовий запис № 143. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Згідно із свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 23.12.2002, виданим виконавчим комітетом Барської міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтвердили сторони у судовому засіданні. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 240622767 від 15.01.2021, [PERSON] є власником: земельної ділянки площею 0,0728 га, кадастровий номер 0520210100:01:061:0065, місце розташування: [ADDRESS] , дата реєстрації 27.08.2018, підстава для державної реєстрації державний акт на право власності на земельну ділянку; земельної ділянки площею 0,0145 га, кадастровий номер 0520210100:01:061:0064, дата реєстрації 27.08.2018, підстава виникнення права влансоті державний акт на право власності на земельну ділянку від 23.12.2010, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136124205 від 31.08.2018; житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 25.04.2017, серед підстав для державної реєстрації вказано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 24.02.2017. Отже, вищезазначене майно придбане в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і складається з двох окремих будинків (будинок номер [ADDRESS] ) і двох земельних ділянок. Відповідач, заперечуючи проти позову, у підготовчому судовому засіданні надав суду договір дарування від 21.08.1989. Представник позивача заперечила проти долучення цього документа до справи мотивуючи тим, що відповідач попередньо не надіслав цього доказу позивачу. Під час дослідження доказів вказала на недопустимість цього доказу, зазначивши, що цей документ не може бути прийнятий судом до уваги. Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Водночас, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави частина 1 статті 2 ЦПК України) . Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина 2 статті 2 ЦПК України). Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість , сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 Конвенції. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). Виходячи з принципу пропорційності цивільного судочинства, враховуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення цивільних справ, з огляду на предмет спору, який стосується майна подружжя, у справі, де сторона позивача представлена адвокатом, а відповідач брав участь у справі самостійно, заявивши про відсутність у нього коштів для отримання фахової юридичної допомоги, з метою забезпечення відповідачу ефективного доступу до правосуддя, суд вважає за неможливе не брати до уваги доказ, який може вплинути на хід вирішення спору, з формальних підстав не надсилання його заздалегідь стороні позивача. Відтак суд вважає за необхідне оцінити цей доказ щодо суті. Відповідно до згаданого договору дарування від 21.08.1989, [PERSON] подарувала [PERSON] дві п`ятих частини жилого будинку з відповідними господарськими будівлями в [ADDRESS] під номером шостим. Суд вважає, що цей доказ не підтверджує того факту, що набуте під час шлюбу спірне майно було подароване особисто відповідачу. Відповідач у судовому засіданні визнав, що будинок під номером [ADDRESS] був збудований під час шлюбу, а будинок [ADDRESS] був перебудований під час шлюбу. Відповідач також підтвердив, що в період будівництва дружина була працевлаштована і отримувала дохід. Відповідачем не доведено, що зазначений у договорі предмет дарування (дві п`ятих частини жилого будинку з відповідними господарськими будівлями в [ADDRESS] під номером шостим) є тим самим майном, про розподіл якого заявлено позов. Отже, суд відхиляє цей доказ саме з цих мотивів. Доводи відповідача про те, що майно не може бути поділене до розірвання шлюбу, спростовуються нормами частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України. Відповідно до правил цієї статті дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами 1, 2 статті 70 Сімейного кодексу України\~у разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідачем не доведено жодних обставин, які б свідчили про необхідність відступити від засади рівності часток подружжя у спірному майні. Отже, позов є обґрунтованим та його необхідно задовольнити повністю. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1630,88 гривень.

Outcome: approved