Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа за позовом [PERSON] , яка в своїй позовній заяві, з урахуванням її подальшого уточнення, просила суд скасувати низку арештів, накладених в ході примусового виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі №2-10342/10. В обґрунтування свого позову позивач послалась на те, що 20 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено заочне рішення про стягнення з неї на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором. На виконання цього рішення тим же судом видано виконавчий лист, в ході виконання якого державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області накладено п`ять арештів на майно позивача - записів про обтяження №8059054, №5827360, №1551555, №22815844, №12382535. В подальшому 15 січня 2019 року Дніпровським апеляційним судом своєю постановою скасовано вищевказане заочне рішення суду, однак ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області відмовився скасовувати накладені ним арешти у зв`язку із фактичним завершенням виконавчого провадження. З цих підстав, посилаючись на порушення її права власності, позивач просила суд задовольнити її позов в повному обсязі. В судове засідання сторони не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача суду подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якому також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 20 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення по цивільній справі №2-10342/10, яким вирішено стягнути солідарно з ТОВ «ДБК-ДНІПРО» та [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором. (а.с.32, 34) 30 березня 2011 року на вищевказане рішення суду тим же судом було видано виконавчий лист, задля примусового виконання якого ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрило виконавче провадження, в ході якого державним виконавцем своїми постановами накладено низку арештів на все майно [PERSON] із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - від 08 липня 2013 року за №1551555, від 29 травня 2014 року за №5827360, від 12 грудня 2014 року за №8059054, від 13 жовтня 2017 року за №22815844, а також до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис від 10 квітня 2012 року за №12382535. (а.с.32, 35-37) 12 жовтня 2017 року згадане вище виконавче провадження було завершено державним виконавцем з підстав, передбачених ст.37 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає повернення документу стягувачу з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. (а.с.32) 15 січня 2019 року Дніпровським апеляційним судом своєю постановою задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року в частині позовних вимог ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення - про відмову в задоволенні позову означеної частини позовних вимог. (а.с.34) 18 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою про закінчення виконавчого провадження, у відповідь на що вказаний орган державної виконавчої служби своїм листом від 04 березня 2019 року №02133/3115 повідомив про неможливість закінчення виконавчого провадження з наведених [PERSON] підстав (скасування рішення суду, на яке видано виконавчий лист), оскільки вказане виконавче провадження на момент звернення позивача із відповідною заявою до державного виконавця вже було закінчено шляхом повернення виконавчого документу стягувачу. В той же час, державний виконавець не може вчиняти жодних процесуальний дій вже у завершеному виконавчому провадженні, а передбачені ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для відновлення виконавчого провадження відсутні. (а.с.32, 33) Правовідносини, які виникли між учасниками розгляду справи, окрім положень вказаних договорів, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальною декларацією прав людини. Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 17 Загальної декларації прав людини встановленою, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. За змістом ст.ст.316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Суб`єктом права власності є в тому числі і фізична особа. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Положеннями ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Нормами ст.ст.1, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягають в тому числі заборона відчуження та арешт нерухомого майна. Положеннями ст.37 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Частиною 3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Відповідно до ст.39 ч.1 п.5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ. Нормою ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Частинами 4 та 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що за змістом наведених норм закону арешт майна боржника у виконавчому провадженні є способом звернення стягнення на його майно та застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, який, в свою чергу, є різновидом виконавчого документу і примусове виконання якого здійснюється державним виконавцем. Відтак, подальше скасування рішення суду після відкриття виконавчого провадження і накладення арешту на майно боржника зумовлює фактичну втрату правової підстави для подальшого здійснення виконавчого провадження, відкритого задля примусового виконання виданого на таке рішення суду виконавчого листа, а також втрату потреби в існуванні арешту майна боржника. За таких обставин виконавче провадження підлягає закінченню, а накладені арешти - скасуванню самим же держаним виконавцем. Однак, за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець може винести постанову про закінчення виконавчого провадження та скасування накладених ним раніше арештів на майно боржника лише щодо триваючого виконавчого провадження або наявності підстав для відновлення такого виконавчого провадження (ст.41 вказаного Закону України). Разом з тим, відповідно до обставин спірних правовідносин сторін скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року по цивільній справі №2-10342/10 судом апеляційної інстанції відбулось лише 15 січня 2019 року, а із заявою про закінчення виконавчого провадження позивач звернулась до державного виконавця 18 лютого 2019 року. Натомість, на час такого звернення виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем були накладені спірні арешти на майно боржника [PERSON] , вже було завершено ще 12 жовтня 2017 року шляхом повернення виконавчого документу стягувачові з підстав відсутності у боржника - [PERSON] майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документу стягувачові з означеної підстави за законом не передбачає скасування самим державним виконавцем накладених ним арештів. Між тим, з огляду на фактичну відсутність потреби у подальшому існуванні спірних арештів майна боржника, які на даний час вже фактично безпідставно обмежують її право власності в частині права на розпорядження належним їй майном, що є неприпустимим як за нормами національного, так і міжнародного законодавства, а також породжують виникнення у позивача права на захист свого обмеженого права власності шляхом звернення до суду із даним позовом, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат з огляду на норму ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, предмет та характер спору, накладення спірних арештів виключно в інтересах відповідача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», а також фактичну незацікавленість на даний час другого відповідача в існуванні таких арештів майна позивача, суд вважає за необхідне стягнути з лише з відповідача ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на користь позивача понесені останньою при зверненні до суду із даним позовом судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,4 гривень. (а.с.1) На підставі викладеного та

Outcome: approved