Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до [PERSON] , [PERSON] про виселення, треті особи Військова академія, [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що в відомчому гуртожитку Військової академії, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які є відповідно колишньою дружиною та донькою військовослужбовця [PERSON] , який згідно ст. 127, 128 ЖК України та Інструкції щодо надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України №113 від 24 березня 2008 року під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні за відсутності житлової площі забезпечувався для тимчасового проживання житловою площею у гуртожитку. Як свідчить сторона позивача, на даний час відсутні будь-які правові підстави для подальшого проживання відповідачів в займаному приміщенні. Однак, незважаючи на попередження Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, відповідачі до теперішнього часу не виконали вимоги позивача та не звільнили житлове приміщення у гуртожитку. Виходячи з викладеного, військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, в якому просив виселити [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Цивільна справа неодноразово розглядалась судами. Згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 липня 2014 року, заявлений позов задоволено, ухвалено виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового приміщення кімнати [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Відповідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 01 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи правове обґрунтування позову та заявлені позовні вимоги не змінювались. Прокурор військової прокуратури у відкрите судове засідання з`явився, від імені та в інтересах позивачів заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник Міністерства оборони України у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд справи, причини неявки суду не відомі, але при цьому сторона приймала участь в розгляді справи, представник від імені та в інтересах Міністерства оборони України заявлені вимоги підтримував, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд справи, причини неявки суду не відомі, але при цьому сторона приймала участь в розгляді справи, представник від імені та в інтересах квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси заявлені вимоги підтримував, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник Військової академії у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд справи, причини неявки суду не відомі, але при цьому сторона приймала участь в розгляді справи, представник від імені та в інтересах Військової академії заявлені вимоги підтримував, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, заявлені вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] у відкрите судове засідання з`явилась, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити. [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що будівля №93-а, розташована на території військового містечка № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , знаходилась на обліку квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси. Відповідно до директиви Міністра оборони України №Д-14 від 11 травня 2001 року «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей», вищевказаний будинок під номером [ADDRESS] був переобладнаний під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців. Наказом Міністерства оборони України від 13 травня 2013 року №312, будинки, споруди та території зокрема військового містечка № [NUMBER] вилучено з балансу квартирно-експлуатаційному відділу міста Одеси та передано за актом прийому-передачі Військовій академії (міста Одеси). На підставі протоколу №19 засідання житлової комісії Одеського ордена Леніна інституту Сухопутних військ (в теперішній час Військова академія (міста Одеси) від 30 листопада 1994 року, [PERSON] зі складом сім`ї в три особи був включений до списків безквартирних військовослужбовців. [PERSON] та [PERSON] як члени сім`ї військовослужбовця [PERSON] , були забезпечені житловою площею за адресою: [ADDRESS] . Як свідчить довідка з домової книги про склад сім`ї та прописку від 30 вересня 2011 року, за даною адресою постійно проживають та зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно паспортних документів відповідачів, особи зареєстровані за відповідною адресою з 12 жовтня 1994 року. Згідно наказу заступника Міністра оборони України №103 від 28 вересня 1998 року, [PERSON] звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я. В 2002 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, [PERSON] виїхав з відповідної кімнати, особи в теперішній час проживають окремо. Зі слів [PERSON] , [PERSON] працює за контрактом.\~\~ Звертаючись до суду сторона позивачів виходить з того, що після звільнення [PERSON] з військової служби та розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] втратили належні правові підставі для продовження проживання у спірному приміщенні. Відтак, перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд звернув увагу на наступне. Збройні Сили України відповідно ст. ст. 1, 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 2, 10 Закону України «Про оборону України» це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України, яке відповідно ст. 3 Закону України «Про збройні Сили України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління. Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює управління військовим майном. Згідно ст. ст. 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. Матеріали справи вказують, що будівлі військового містечка № [NUMBER] , зокрема і будівля [ADDRESS] , є військовим майном, яке передано на баланс Військової академії (міста Одеси). Як регламентує ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Однак доказів, що б свідчили про надання спірній будівлі правового статусу гуртожитку в установленому законом порядку стороною позивачів не представлено. Не зважаючи на неодноразові пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило.\~\~ Навпаки, як випливає з інформаційного листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-19/1166 від 03 квітня 2015 року, представленого суду стороною відповідачів, рішенням від 12 січня 2007 року №831-V Одеська міська рада дала згоду на прийняття з державної до комунальної власності територіальної громади міста Одеси будівель, приміщень та інженерних мереж, що належать Міністерству оборони України та розташовані у місті Одесі. Однак відповідних розпоряджень Міністерства оборони України не прийнято, у зв`язку з чим будівля №93 військового містечка № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до комунальної власності не передана.\~ Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм права, що регулюють порядок користування гуртожитками. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор у позові зазначав, що для заселення надавалось службове житлове приміщення. Відповідно до п.п. 2,8 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (надалі Порядок), військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні у сімейних гуртожитках. Згідно п. 8 Порядку, житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом. Пунктом 12 Порядку передбачено, що службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Однак, доказів, що б свідчили про надання спірного житлового приміщення [PERSON] в якості службового в установленому законом порядку стороною позивачів не представлено. Не зважаючи на неодноразові пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило. Суд враховує, що відповідно до вимог Інструкції щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24 березня 2008 року №113, права відповідачів на проживання у кімнаті [ADDRESS] є похідним від права на це житло у військовослужбовця [PERSON] . Однак при цьому з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрований в зазначеній кімнаті, доказів надання йому у встановленому порядку іншого житла не представлено. При цьому питання про визнання його таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , стороною позивачів не порушувалось, відповідних вимог не заявлялось. [PERSON] є донькою, членом сім`ї [PERSON] , отже зберігає право на житло за наявності його у останнього. Одночасно з наведеним, звертаючись до суду прокурор посилається на положення ст. 116 ЖК УРСР як на підставу заявлених вимог. Згідно ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак доказів, що б вказували на порушення відповідачами правил користування житловим приміщенням, руйнування, псування, використання не за призначенням тощо, суду не представлено.\~\~ Той факт, що на момент надання спірного житлового приміщення військовослужбовцю [PERSON] , [PERSON] була його дружиною, а [PERSON] є його донькою, спростовує правову позицію сторони позивачів про самовільне зайняття та самоправне утримання кімнати з боку [PERSON] та [PERSON] . Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. В процесі розгляду справи стороною позивачів, обґрунтування позову та склад осіб, що, на переконання сторони мають відповідати за позовом, не змінювався, заяв щодо залучення до участі у справі співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК України не надходило. Як зобов`язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як вказує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У зв`язку з цим, в процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення вимог сторони позивачів.

Outcome: dismissed