Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

В провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває об'єднана цивільна справа № 0907/2-3716/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, предметом якої є поділ квартири [ADDRESS] із виділенням у власність позивачці 2/3 частин даної квартири та позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, предметом якої є поділ рухомого майна, із виділенням у власність позивачу та відповідачу по 1\\2 частин даної квартири, стягнення 1\\2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн. та 1\\2 вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] в сумі 338776 грн., тобто з врахуванням заяви в порядку ст.ст. 27, 31 ЦПК України про уточнення позовних вимог зустрічного позову від 24.05.2017 року. В судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримав, зустрічний позов не визнав, суду пояснив, що з 1999 року до 06.02.2008 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем та за час спільного проживання за спільні кошти придбала вказану квартиру, зокрема посилається на договір кредиту, який надавався для придбання квартири та був виконаний в період перебування позивача та відповідача в шлюбі. Вважає, що оскільки в його довірительки на утриманні після розлучення перебувала неповнолітня дочка [PERSON], а тому вона має право на 2\\3 квартири [ADDRESS], а в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Представник [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнала, зустрічний підтримала в зміненому вигляді, а саме: поділ рухомого майна, із виділенням у власність позивачу та відповідачу по 1\\2 частин квартири [ADDRESS], стягнення 1\\2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн. та 1\\2 вартості проведених ремонтно-будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] в сумі 338776 грн. Просила позов [PERSON] задоволити повністю, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного. За час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2003 року було набуто квартиру [ADDRESS]. Дана квартира є спільним майном подружжя, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема кредитним договором № 184 від 30 вересня 2003 року, з тексту якого вбачається, що кошти на купівлю спірної квартири набуті шляхом укладення 30 вересня 2003 року кредитного договору [PERSON] зі згоди [PERSON] з ВАТ «АКБ» «Прикарпаття». Також даний факт підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року у справі № 0909/1187/2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року у справі № 6-46378 св 13, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Зокрема, у вищевказаних судових рішеннях прямо визначено походження грошових коштів, за які подружжя набуло у власність спірну квартиру. Статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між подружжям «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування». Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання». В даному випадку повно і всебічно досліджено, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а джерелом її набуття є кредитні кошти, які повернуті банківській установі в період перебування подружжя в шлюбі. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що квартира є спільно прибаним подружжям майном, частки яких у її власності є рівними, позивачка не навела достатніх доказів того, що її частка повинна бути більшою, ніж 1\\2 , а суд повинен відійти від рівності таких часток. Не підлягають до задоволення вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] 1\\2 частини вартості будівельних матеріалів придбаних подружжям під час шлюбу для будівництва житлового будинку в садовому товаристві «Сад № 4» на земельній ділянці площею 0, 0438 га. в сумі 53825 грн. До земельної ділянки в садовому товаристві «Сад №4» суд вважає, що відповідач не має жодного відношення, оскільки ділянка була куплена ще до укладення шлюбу, а будинок споруджений взамін (зі знесенням) старого дощаного приміщення в 2012 році, що підтверджується відповідною довідкою садового товариства та довідкою ДАБК в Івано-Франківській області. Жодних витрат по спорудженню нового садового будинку [PERSON] не ніс, оскільки на час початку будови в 2012 році, подружжя вже 4 роки перебувало в розірваному шлюбі. [PERSON] не наведено жодного доказу факту спільного проживання з [PERSON] до шлюбу, окрім тверджень фактичного проживання з позивачкою та доказом того, що в квітні 1999 року у них народилась спільна донька, а отже і майно, яке придбано в березні 1999 року є спільним. Дійсно, [PERSON] (покупець) придбала у [PERSON] та [PERSON] (батьки [PERSON].) земельну ділянку площею 0, 0438 га. та садового будинку № [NUMBER] в садівничому товаристві «Сад № 4» згідно договору купівлі - продажу від 01 березня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] На той час [PERSON] не перебувала в шлюбі і не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Це ж підтверджується і відомостями, наданими органом реєстрації актів цивільного стану стосовно народження дочки [PERSON], з яких вбачається, що первинне прізвище дочки - [PERSON] (запис про батька здійснено зі слів матері), а в подальшому прізвище дочки згідно рішення про усиновлення - [PERSON]. Таким чином, посилання [PERSON] на ту обставину, що земельна ділянка в садовому товаристві із садовим будинком № [NUMBER] придбана в період, коли вони разом із позивачкою проживали без укладення шлюбу, оскільки [PERSON] перебувала в стані вагітності, не має жодного значення для доказу даної обставини. На момент народження дитини мати перебувала в статусі одинокої матері, а пізніше відповідачем подавалась заява про усиновлення (удочеріння) доньки. Грошові ж кошти, за які [PERSON] придбала будинок набуті нею до 1999 року, до часу укладення шлюбу. Жодного доказу того, що в 1999 році між [PERSON] та [PERSON] склалися усталені відносини подружжя, які б включали в себе ведення спільного бюджету, проживання однією сім'єю, спільне придбання майна крім слів [PERSON] не надано. До того ж [PERSON] посилається на норми ст. 372 ЦК України, ст. 62 та 70 СК України, хоча на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку діяв КУпШС, норми якого не передбачали можливості набуття спільного майна особами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Згідно ст. 58 Конституції України: «Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи». Вимога про виділення [PERSON] 1/2 вартості будівельних матеріалів не може бути задоволена і тому, що даний будинок 05 травня 2011 року було демонтовано і його не існує. Шлюб між сторонами було розірвано 06.02.2008 року, а садовий будинок, який придбано [PERSON] за договором купівлі-продажу 1999 року, було знесено в листопаді 2011 року (за понад три роки після розірвання шлюбу). На його місці в 2012 році розпочато будівництво іншого будинку за особисті кошти [PERSON], однак на даний момент садовий будинок [PERSON] ще не введено в експлуатацію, дані обставини підтверджуються довідками садового товариства та ДАБК в Івано-Франківській області. Посилання свідка [PERSON] на те, що він неодноразово привозив будівельні матеріали на ділянку до [PERSON] суд оцінює критично, оскільки накладні на привезені будматеріали ним видавались через рік після їх доставки, тобто [PERSON] видавались такі накладні тоді, коли вони почали розлучатись. Жодних належних доказів, які би підтверджували вкладення [PERSON] коштів в спорудження нового садового будинку з 2012 року ним не надано. Також не надано і доказів спільного ведення господарства з періоду, коли подружжя розлучилось. Щодо вимоги [PERSON] про поділ порівну між [PERSON] та [PERSON] коштів на проведення ремонтно-будівельних робіт в квартирі [ADDRESS] в сумі 338 776 грн., то і в цій частині позов не підлягає до задоволення. [PERSON] зазначає, що нібито позичив у свого батька [PERSON] 85 000,00 доларів США, які витратив на купівлю спірної квартири та проведення в ній ремонту, що підтверджується розписками від 25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25 грудня 2003 року. Посилаючись на це він стверджував, що у нього і [PERSON] виникли боргові зобов'язання перед спадкоємцем [PERSON] - [PERSON] (дочка [PERSON] і сестра [PERSON].), які він просить поділити між ним та [PERSON] порівну, в подальшому змінив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] кошти в сумі 338776 грн. за проведений ремонт у квартирі. Судом встановлено, що в 2011 році [PERSON] зверталась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи це тим, що вона є спадкоємцем свого батька та батька [PERSON] [PERSON], який згідно розписок від 25 вересня 2003 року, 30 вересня 2003 року та 25 грудня 2003 року позичив [PERSON] 85 000,00 доларів США, які останній нібито витратив на купівлю квартири [ADDRESS] та здійснення в ній ремонту. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2013 року у справі № 0907/12201/2012 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 42 500,00 доларів США. Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення 42 500,00 доларів США за договорами позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року укладених між [PERSON] і [PERSON] за безпідставністю позовних вимог. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2003 року придбали спірну квартиру. Згідно договору купівлі-продажу зазначена квартира куплена за 207742,08 грн., з яких за 1/3 частину цієї квартири в сумі 62322,62 грн. продавець одержав від покупця до підписання договору, а інші 2/3 частини, щоскладає 145419,46 грн. покупець зобов'язувався сплатити до 1 жовтня 2003 року. Встановлено, що 30 вересня 2003 року, за згодою дружини [PERSON] між ВАТ АКБ «Прикарпаття» та [PERSON] було укладено кредитний договір згідно якого банк надав позичальнику 27 104,00 долари США, що на час отримання кредиту за офіційним курсом НБУ еквівалентно 144 464,00 грн., терміном до 30 вересня 2006 року з сплатою 16 % річних. У забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору передано в заставу квартиру, за яку сплачено кредитні кошти. Зазначені обставини підтверджуються копією договору №184 про надання споживчого кредиту, умовами договору купівлі продажу квартири. До того ж згідно письмової згоди [PERSON] на укладення договорів позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року, згідно яких [PERSON] позичив у [PERSON] в загальній сумі 85 000,00 доларів США, що дорівнює до цінного майна, немає. Тому апеляційний суд вказав, що на [PERSON] не можна покладати обов'язок по поверненню боргу за цими договорами позики. [PERSON] подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 лютого 2014 року у справі № 6-46378св13 його касаційну скаргу відхилено, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року залишено без змін. В ухвалі суду касаційної інстанції зокрема зазначено, що: «грошові кошти, отримані за кредитним договором від ВАТ АКБ «Прикарпаття» були сплачені за договором купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2003 року. Таким чином, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 лютого 2014 року мають преюдиційне значення зокрема в тому, що даними рішеннями встановлено відсутність будь-яких боргових зобовязань у [PERSON] перед [PERSON] Цим же рішенням беззаперечно доведено, що кошти на купівлю спірної квартири сторони набули в кредит в ВАТ АКБ «Прикарпаття», а не за договороами позики від 25 і 30 вересня та 25 грудня 2003 року. Крім того, згідно пунктів 6,7 договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відчужувана квартира [ADDRESS] знаходиться в стані, який є повністю придатним до використання за її цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів покупцем не виявлено. Дана обставина підтверджена також і рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2013 року в справі № 0907/1187/2013 , яким розглянуто по суті спір за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Таким чином відсутні докази того, що [PERSON] позичені в свого батька кошти витратив на ремонт квартири та докази того, що [PERSON], проживаючи разом із відповідачем в шлюбі не вкладала ніяких коштів в покращенння придбаного житлового приміщення. Згідно ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір». Згідно ст. 61 ЦПК України: «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Вищевказані рішення судів набрали законної сили та містить в собі зазначення дійсних обставин, щодо джерела коштів, за які [PERSON] та [PERSON] набули спірну квартиру з проведенням в ній ремонту, а також те, що [PERSON] не має жодних боргових зобов'язань перед [PERSON], в зв'язку з чим вимога [PERSON] про стягнення коштів не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України,

Outcome: partial