Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області\~ перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 20 жовтня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №1402. Також, позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із нею. Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що сімейне життя не склалося з причини різних поглядів на сімейне життя. На даний момент між сторонами практично припинились шлюбні стосунки, ведення між позивачем та відповідачем спільного господарства припинено, а тому подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Ухвалою судді від 02 січня 2020 року відкрито провадження\~у вказаній\~цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 28 січня 2020 року. Ухвалою суду від 04 лютого 2020 року матеріали справи надіслано до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради для надання висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] . Також, вжито заходів щодо примирення подружжя та надано сторонам термін для примирення. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 03 листопада 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 01 грудня 2020 року. 20 січня 2020 року відповідачем подано відзив на позов, згідно якого він заперечує, щодо розірвання шлюбу та бажає зберегти сім`ю. Крім того, позовну вимогу, щодо визначення місця проживання їхнього неповнолітнього сина разом із позивачем, вважає безпідставною, оскільки жодних конфліктів, щодо питання проживання неповнолітнього сина в них не було, так як він взагалі не заперечує те, щоб син проживав чи був зареєстрований разом із матір`ю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечив, однак щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина з позивачем не заперечив. Суд, заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони перебувають у\~шлюбі зареєстрованому 20 жовтня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №1402. За час спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім, та син [PERSON] , [INFO] . Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя в сторін не склалося, між ними припинилися подружні стосунки, та вони перестали вести спільне господарство. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. При цьому, судом вживалися заходи для примирення подружжя, однак вказані заходи результату не дали, оскільки після закінчення встановленого судом строку для примирення, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що сторони не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, оскільки позивач підтримує викладені в позові обставини, суд вважає, що шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам позивача. Щодо стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, Суд зазначає наступне: Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В матеріалах справи міститься достатньо доказів, які доводять те, що [PERSON] має самостійний дохід, має задовільні житлово-побутові умови, даних, які б негативно характеризували [PERSON] в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Натомість відповідач позов, в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина разом із позивачем визнає, та не заперечує, щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки і піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно статті\~9\~Конвенції про\~права дитини\~від 20.11.1989р.,\~ратифікованої Постановою\~Верховної Ради\~України №789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно\~ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»\~батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Пленум Верховного Суду України у п.18\~постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно до ч.1\~ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Відповідно до\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, часткове визнання позову відповідачем, який не заперечує, щодо того щоб неповнолітній син залишився проживати з позивачем, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Окрім того, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Outcome: approved