Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про припинення права власності [PERSON] на ? частину к5вартири [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що їм з відповідачем належить по 1\\2 частині спірної квартири. Вважає, що право власності відповідача на її частину квартири може бути припинене, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, так як між ними склалися неприязні відносини, таке припинення не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки з березня 2013 року відповідач квартирою не користується, комунальні платежі не сплачує. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що наявні всі підстави для припинення права власності відповідача на частину квартири, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування неможливе через неприязні стосунки. Апелянт вказує, що суд безпідставно в рішення послався на ст. 364 ЦК України щодо небажання відповідача отримати компенсацію, в той час як підставою позову є положення ст. 365 ЦК України. Також позивач вказує, що припинення права власності відповідача не завдасть їй істотної шкоди, враховуючи наявність у неї іншого житла на праві власності. В письмових запереченнях [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення суду, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на виділ його частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, проте відповідач не надала згоду на отримання компенсації за її частку, іншого житла вона не має, перешкод у користуванні позивачем квартирою не чинить. Однак із таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його із неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, в позовній заяві [PERSON] просив припинити право власності [PERSON] на 1\\2 частину квартири на підставі ст. 365 ЦК України, проте спір вирішено судом першої інстанції на підставі ст.364 ЦК України. Норми ст.ст. 364 і 365 ЦК є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні. У даному випадку не йдеться про припинення права власності [PERSON] у розумінні ст.365 ЦК України, мова про виділ позивачу чи відповідачу належної їм частки у спільному майні за умови стягнення грошової компенсації не ставилось жодною із сторін. При розгляді справи судом першої інстанції відмінності зазначених правових норм, їх спрямованість і зміст не враховані, що призвело до постановлення незаконного рішення. Згідно ст. 365 ЦК України право власності особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника можливий за наявності хоча б однієї із чотирьох передбачених ч.1 ст. 365 ЦК України підстав і таке припинення у всякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї і за умови попереднього внесення позивачем цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що у 14 грудня 1999 року під час перебування в шлюбі сторонами по справі була придбана квартира [ADDRESS] (а.с.36), право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 липня 2013 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] було визнано право власності на 1\\2 частину зазначеної вище квартири (а.с.9-10). Відповідно до висновку експерта № С-380 судової будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2014 року провести розподіл квартири у відповідності до вимог будівельних, санітарних, протипожежних норм та правил неможливо (а.с.25). В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] вказував, що підставами для припинення права власності відповідача на належну їй частку є те, що спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам її сім'ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона не згодна отримання відповідної грошової компенсації у зв'язку із незначним її розміром. Судом встановлено, що спірна квартира є неподільною, що підтверджується відповідним висновком експертизи та не спростовано відповідачем. Спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки між сторонами вже на протязі тривалого часу склались стійки неприязні відносини, що також не заперечувалось відповідачем [PERSON] в засіданні суду апеляційної інстанції. Позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] не утримує свою частку майна. Останньою зазначене твердження не спростовано. Також відсутні будь-які докази, що свідчать про намагання відповідача використовувати свою частину квартири. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Апеляційним судом встановлено, що відповідачу [PERSON] належить на праві власності частина квартири в [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] Крім того, відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування на праві власності належала квартира [ADDRESS] проте зазначений договір було розірвано 10 лютого 2014 року. За твердженнями представника позивача зазначений договір було розірвано вже під час вирішення в судах спірних питань між подружжям [PERSON]. З пояснень відповідачки в засіданні апеляційного суду вона продовжує проживати в даній квартирі. Враховуючи вищенаведені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 365 ЦК України для припинення права власності відповідача [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] в м. Прилуки та стягнення на її користь 115 773 грн. компенсації вартості частки спірного приміщення, яка визначена висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 жовтня 2014 року. Посилання відповідача на те, що при присудженні одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у спільній сумісній власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою суд не приймає до уваги, оскільки в даному випадку ставиться питання не про поділ майна подружжя відповідно до ст. 71 СК, а про припинення права власності відповідно до ст. 365 ЦК України, яка не передбачає згоди іншого співвласника. Доводи апелянта про те, що вартість спірного приміщення за висновком експертизи занижена, не можуть бути також враховані апеляційним судом, оскільки спростовуються матеріалами справи і зокрема, висновком експертизи та відсутністю жодних клопотань відповідача про призначення повторної судової експертизи на предмет перевірки дійсної вартості приміщення. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про припинення права власності [PERSON] на належну їй 1\\2 частину квартири, визнання за позивачем [PERSON] права власності на квартиру в цілому, стягнення на користь відповідача компенсації за її припинену частку. Грошові кошти у належному розмірі були внесені позивачем [PERSON] на депозитний рахунок суду. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, за яким з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судові витрати в сумі 2985 грн. 86 коп. ( 967 грн. судового збору, сплаченого при звернення до суду, 1440 грн. витрат на проведення експертизи, 578 грн. 86 коп. судового збору, сплаченого за апеляційний розгляд справи). Крім того, з [PERSON] в дохід держави належить стягнути 190 грн. 73 коп. судового збору, недоплаченого [PERSON] за розгляд справи в суді першої інстанції (1157, 73 грн. (1% від вартості 1\\2 частини квартири) - 967 грн. (фактично сплачено) = 190 грн. 73 коп.)/

Outcome: approved