Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

В позові до суду позивачка вказала що, працюючи на посаді судді Яготинського районного суду Київської області, в ніч з 15 на 16 жовтня 1973 року, повертаючись із виїзного судового засідання автомобілем марки ГАЗ- 69, який належав прокуратурі Яготинського району Київської області і яким керував прокурор Яготинського району Кузьменко А.І., внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала черепно-мозкову травму. 12 квітня 1990 року її визнано інвалідом 2-ї групи з втратою 80% професійної працездатності. Група інвалідності була встановлена довічно. Судовими рішеннями неодноразово встановлювався розмір сум, які їй виплачував відповідач у рахунок відшкодування шкоди. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13.03.2007 року щомісячний розмір відшкодування втраченого заробітку встановлено 303,61 грн., починаючи з 01.12.2006 року і довічно. При цьому суд відповідно до довідки відділу статистики в Яготинському районі від 23.02.2007 року провів індексацію суми втраченого заробітку в розмірі 225,43 грн., встановленого рішенням Яготинського районного суду від 22.05.2000 року. Останнім рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23.10.2009 року (справа N9 2-630/2009) було задоволено її позов до відповідача про збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, а саме: стягнуто з прокуратури Київської області на мою користь відшкодування шкоди одноразові 23677,26 грн. за період з 01.12.2006 року по 01.10.2009 року, а з 01.10.2009 року стягувати щомісячно по 1200 грн. до зміни розміру мінімальної заробітної плати. По 29.09.2016 року виконавчий лист N 2-630/09, виданий Яготинським районним судом 17.02.2010 року, щодо стягнення з прокуратури Київської області на її користь щомісячно по 1200 грн. до зміни розміру мінімальної заробітної плати, перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (ВП № 18021526). У жовтні 2016 року вона отримала з відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України постанову про закінчення виконавчого провадження від 29.09.2016 року. Підставою закінчення виконавчого провадження, як слідує з вказаної постанови, стало добровільне виконання рішення суду про постійне щомісячне перерахування коштів в сумі 1200 грн. на користь стягувана відповідно до листів прокуратури Київської області від 28.11.2011.N9 18-7вих11, від 17.12.2014 № 18-29вих14, від 03.03.2015 № 18ф-90 та від 06.04.2015 № 18ф-132. Отже, з 01.10.2016 року з вини відповідача їй було припинено відшкодування шкоди, яке було призначено судовими рішеннями на довічний термін. Мотивуючий тим, що факт підвищення вартості життя з 01.04.2010 року є загальновідомим і відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, а факт збільшення розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2011 року по 01.12.2016 року підтверджується Законами України «Про державний бюджет України» просила: Стягнути із відповідача за період з 01.10.2010 року по 31.09.2016 року недоплачені кошти в розмірі 30 346 грн. 72 коп. Стягнути за період з 01.10.2016 року по 01.05.2017 року - 18 453 грн. 60 коп. (за сім місяців, оскільки виплата відшкодування відповідачем була припинена 29.09.2016 року). Та стягувати щомісячно кошти у сумі 2737,20 грн. до зміни розміру мінімальної заробітної плати та вартості життя. Відповідач проти вимог позивачки заперечував мотивуючи тим, що позовні вимоги позивачки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Виходячи зі змісту наведеної норми, при вирішенні даного спору необхідно провести індексацією суми, яка встановлена судом у якості відшкодування шкоди, завданої каліцтвом (тобто самим першим судовим рішенням щодо цього спору). Водночас, позивач у своїх вимогах ставить питання щодо збільшення розміру відшкодування, шляхом індексації суми, встановленої останнім рішенням Яготинського районного суду (рішенням Яготинського районного суду від 23.10.2009 у справі № 2-630/2009). За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Об'єктом індексації грошових доходів населення, відповідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» є у т.ч. суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Офіційний індекс інфляції розраховується Держкомстатом, який визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок) визначено правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Відповідно до п. 1-1. Порядку, підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу , що підлягає індексації на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100%. Крім того, відповідно до ч. 5 п. 22 Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. Вважають, що позивач має право вимагати перерахунок за період з 28.04.2014 по 28.04.2017, враховуючи ту обставину, що до суду з даним позовом позивачка звернулася 28.04.2017 року. Відповідач надав власний розрахунок сум індексації доходів за вказаний період. З огляду на викладене, просили застосувати до позовних вимог за період з 01.04.2010 по 27.04.2014 наслідки спливу строків позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України. Також вважає, що посилання позивача на те, що саме з вини прокуратури припинено відшкодування шкоди, яке було призначено судовим рішенням на довічний термін, є безпідставним оскільки 29.09.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-630/09 від 17.02.2010, оскільки у разі незгоди із закриттям виконавчого провадження остання мала право на оскарження такого рішення державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби у порядку, передбаченому ст. 74 Закону України «Про виконавчу службу» у звязку з чим у задоволенні позову [PERSON] до прокуратури Київської області просив відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] збільшила вимоги та просила також стягнути із відповідача на користь позивачки витрати з надання правової допомоги в розмірі 3248,00 грн.. Представник відповідача вимоги позивачки не визнав та просив у вимогах відмовити. Перевіривши матеріали справи заслухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача судом встановлено наступне. Позивачка, працюючи на посаді судді Яготинського районного суду Київської області, в ніч з 15 на 16 жовтня 1973 року, повертаючись із виїзного судового засідання автомобілем марки ГАЗ- 69, який належав прокуратурі Яготинського району Київської області і яким керував прокурор Яготинського району Кузьменко А.І., внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала черепно-мозкову травму. 12 квітня 1990 року її визнано інвалідом 2-ї групи з втратою 80% професійної працездатності. Група інвалідності була встановлена довічно. Судовими рішеннями неодноразово встановлювався розмір сум, які їй виплачував відповідач у рахунок відшкодування шкоди. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 13.03.2007 року щомісячний розмір відшкодування втраченого заробітку встановлено 303,61 грн., починаючи з 01.12.2006 року і довічно. При цьому суд відповідно до довідки відділу статистики в Яготинському районі від 23.02.2007 року провів індексацію суми втраченого заробітку в розмірі 225,43 грн., встановленого рішенням Яготинського районного суду від 22.05.2000 року. Останнім рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23.10.2009 року (справа N2-630/2009) було задоволено її позов до відповідача про збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, а саме: стягнуто з прокуратури Київської області на її користь відшкодування шкоди одноразово 23677,26 грн. за період з 01.12.2006 року по 01.10.2009 року, а з 01.10.2009 року стягувати щомісячно по 1200 грн. до зміни розміру мінімальної заробітної плати. По 29.09.2016 року виконавчий лист N 2-630/09, виданий Яготинським районним судом 17.02.2010 року, щодо стягнення з прокуратури Київської області на користь позивачки [PERSON] щомісячно по 1200 грн. до зміни розміру мінімальної заробітної плати, перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (ВП № 18021526). У жовтні 2016 року відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України позивачці направлено постанову про закінчення виконавчого провадження від 29.09.2016 року. Підставою закінчення виконавчого провадження, як слідує з вказаної постанови, стало добровільне виконання рішення суду про постійне щомісячне перерахування коштів в сумі 1200 грн. на користь стягувача відповідно до листів прокуратури Київської області від 28.11.2011.N9 18-7вих11, від 17.12.2014 № 18-29вих14, від 03.03.2015 № 18ф-90 та від 06.04.2015 № 18ф-132. Отже, з 01.10.2016 року їй було припинено відшкодування шкоди, яке було призначено судовими рішеннями на довічний термін. З 01.11.2010 року й по даний час вартість життя постійно зростає та значно збільшився розмір мінімальної заробітної плати, а тому вимоги позивачки про проведення індексації щомісячного відшкодування та збільшення розміру відшкодування є законними. Суд не може погодитись із запереченнями відповідача стосовно того, що перерахування сум завданої шкоди необхідно проводити беручи за основу перше рішення суду щодо даного спору. Так згідно з ч. 1 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду, відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Таким чином законом передбачене право потерпілого на перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування йому шкоди, завданої ушкодженням здоров'я. В даному випадку раніше визначений розмір відшкодування в розмірі 1200 грн., встановлено рішенням Яготинського районного суду від 23.10.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20.01.2010 та ухвалою Верховного Суду України від 14.05.2010 року. А тому перерахунок необхідно проводити саме із вказаної суми. Так пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року (зі змінами та доповненнями), встановлено що виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. (Абзац п'ятий пункту 22 в редакції Постанови Верховного Суду N 9 ( v0009700-03 ) від 24.10.2003 ) Посилання позивача на положення п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України є помилковим, оскільки у вказаній статті передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, тобто на правовідносини передбачені ст.ст. 1196, 1197 ЦК України, а не на правовідносини щодо збільшення розміру відшкодування за рахунок індексації. Таким чином індексацію відшкодування необхідно провести відповідно до наданого відповідачем розрахунку, а до вимог позивачки стосовно стягнення індексації доходів за період з квітня 2010 року по березень 2014 року необхідно застосувати строк позовної давності. Відповідно до наданого розрахунку розмір індексації доходів за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року складає 16484,00 грн. Розмір коштів щомісячного відшкодування з врахуванням індексації за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року складає 15935,40 грн., з яких 8400 грн. щомісячного відшкодування; 7535,40 грн., індексації. Станом на квітень 2017 року проіндексована сума стягнення щомісячного відшкодування завданої шкоди складає 2364,00 грн., а тому суд вважає, що в силу вимог ст.. 1208 ЦК України, вказану суму необхідно стягувати із відповідача на користь позивачки щомісячно до зміни розміру мінімальної заробітної плати та вартості життя. Відповідно до акту приймання передачі виконаних робіт по Договору доручення про надання правової допомоги витрати позивачки на отримання правової допомоги склали 3248,00 грн.(а.с.35) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (Із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-УІІІ від 06.12.2016, ВВР, 2017, № 2, ст.25), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином також підлягають до задоволення вимоги позивачки щодо стягнення із відповідача витрат на отримання правової допомоги. Згідно вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено; якщо позивача на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується із відповідача в дохід держави пропорційно від задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так позивачку [PERSON] звільнено від сплати судового збору, як інваліда ІІ групи. Органи Прокуратури від сплати судового збору не звільняються, а тому судовий збір необхідно стягнути із відповідача на користь держави.

Outcome: approved