Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]. В обґрунтування позову позивач посилався на ті обставини, що 20 травня 2007 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу автомобілю марки «Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER], відповідно до умов якого [PERSON] придбав вказаний автотранспортний засіб. Проте, в теперішній час [PERSON] не має можливості розпоряджуватись вказаним майном, оскільки згаданий договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. Однак, з огляду на факт виконання сторонами усіх істотних його умов, позивач просив суд визнати даний правочин дійсним та визнати за [PERSON] право власності на придбаний автомобіль. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, цілком підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, позов визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення, про що склав відповідну заяву та надав суду, яка була приєднана до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, проти задоволення даного позову не заперечував, про що склав відповідну заяву та надав суду, яка була приєднана до матеріалів справи. Згідно ст. 130 ч.4 ЦПК України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовився, а відповідач вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення цього позову в попередньому судовому засіданні. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 20 травня 2007 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу автомобілю марки «Toyota Camry», 2005 року виготовлення, чорного кольору, шасі (кузов, рама, коляска) №JTDBE38K103041592, обємом двигуна 2363куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] (надалі за текстом Договір), відповідно до умов якого [PERSON] придбав даний автомобіль. Договір на момент укладення не був посвідчений нотаріально та право власності набувача за правочином не було належним чином зареєстроване в органах ДАІ. Наявність майнових прав й підстав для відчуження цього майна у [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії КХЗ №682999, виданим МРЕВ-1 УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 08 листопада 2005 року. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі згаданого Договору, пояснень сторін та факту визнання позову відповідачем випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] На підтвердження відповідного волевиявлення згідно правочину, 25 липня 2007 року [PERSON] була складена довіреність на користування, володіння та розпорядження даним автомобілем на імя [PERSON] та [PERSON], яка була посвідчена 25 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №4531. Викладене підтверджує посилання сторони позивача стосовно виконання усіх істотних умов Договору сторонами, зокрема повної оплати автомобілю з боку покупця та його передачу покупцеві з боку продавця. Безумовно, як чітко вказує ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 202 ч.1 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дійсно, як регламентує ст. 215 ч.ч.1,2 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Разом з тим, як зазначає ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Розглядаючи справу, суд зясував, що наведений Договір не був посвідчений нотаріально у звязку із ухиленням [PERSON] від вчинення відповідних дій. З огляду на вказані норми закону, суд не вбачає прямо передбачених законом підстав для відмови у задоволенні відповідної вимоги [PERSON], та приходить до висновку про можливість визнання Договору дійсним, зважаючи на фактичне виконання його умов сторонами. У відповідності до ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, на підставі ст. 328 ч.2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на дані вимоги законодавства й регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин, судом не встановлено неправомірності в діях продавця [PERSON] відносно підстав для відчуження зазначеного раніше майна. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем [PERSON] вказаного автомобілю. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, з урахуванням відповідної вимоги [PERSON], з огляду на визнання позову з боку [PERSON] й незаперечення третьої особи [PERSON], увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання за ним права власності на відповідне майно. При цьому, згідно ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, повязаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Відповідно до п.6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (надалі за текстом Порядок), транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції Згідно п.8 Порядку, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обовязкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на автотранспортний засіб, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та є підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру ДАІ.

Outcome: approved