Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, припинення права приватної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивач, посилаючись на наведені за текстом Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 року по справі №1512/5-555/11 висновки, вказував що спірна квартира була набута сторонами у період шлюбу, а за такого перебуває у їх спільній сумісній власності, через що на вимогу позивача підлягає поділу, та оскільки згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи №13897 від 18.05.2012 року, зазначена квартира є неподільною, а згоди щодо можливості компенсації вартості частки будь-кого з співвласників на користь іншого між сторонами у справі не досягнуто, позивач вважає за доцільне поділити зазначене майно шляхом визнання права власності сторін на ідеальні частки у справі спільної часткової власності на таку квартиру, - по 1/2 частині, за кожним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з наведених у позові підстав. Додатково пояснив, що позивач вважав спірну квартиру такою, яка по при оформлення її на ім'я відповідача - має належати позивачу на праві особистої приватної власності, та з таких підстав звернувся до суду з відповідним позовом, в ході вирішення якого судами першої та апеляційної інстанції було встановлено факт придбання зазначеної квартири у період шлюбу між сторонами за кошти подружжя, у зв'язку з чим у задоволенні позову про визнання квартири особистою власністю позивача було відмовлено. Разом з тим за підсумками розгляду зазначеної цивільної справи позивачу стало відомо про правовий режим спірної квартири, та можливість звернення до суду з відповідним позовом про поділ спірної квартири як сумісно нажитого майна подружжя, а з такого, вказуючи на те, що вирішення цивільної справи по суті було закінчено постановленням Ухвали Апеляційним судом Одеської області 30.10.2013 року, представник позивача вважає строк позовної давності (дата коли він дізнався про порушення свого права) на звернення до суду з позовом про поділ квартири як сумісно нажитого майна таким, що почав свій перебіг з 30.10.2013 року, а за такого вказував на хибність висновків представника відповідача, щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог позивача та необхідності відмови у задоволенні позову з цієї підстави. Представник відповідача у судовому засіданні звернувся до суду з заявою про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності, що відповідно до положень діючого законодавства є підставою для відмови у задоволенні позову. В обґрунтування заявленої вимоги представник відповідача вказав, що на його думку перебіг строку позовної давності для вимог про поділ спірної квартири починається з дати розірвання шлюбу, що був укладений між сторонами, та розірваний за рішенням Київського районного суду 14.10.2010 року, тобто більше трьох років до подання до суду позову про поділ зазначеної квартири. Щодо суті спору зі сторони відповідача заперечень не надходило. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. Згідно з роз'ясненнями наданими у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При цьому судам слід враховувати положення ст. 11 ЦПК України, щодо обов'язку розгляду судами справ в межах заявлених сторонами вимог. Відповідно до змісту рішення Київського районного суду від 14.04.2010 року у цивільній справі №2-2382/2010 року, що набрало законної сили 25.04.2010 року, сторони у період з 29.10.2000 року по 14.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі що набрало законної сили, додаткового доказування при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Право власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23141773 від 26.06.2009 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії САС №637191 від 14.05.2009 року, тобто таке право власності набуто нею у період шлюбу з позивачем. Відомостей щодо відчуження такого нерухомого майна відповідачем суду не надано. Зазначене підтверджується й аналізом рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2013 року у цивільній справі №512/2-555/11 та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 року (що набули законної сили), з яких вбачається встановленим той факт, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами за спільні кошти, та у період шлюбних відносин. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Як вбачається з пояснень сторін, згоди про поділ набутого на час шлюбу майна сторонами не досягнуто, тому вони вимушені вирішувати це питання в судовому порядку. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 ч. 2 ст. 71 СК України). Згідно положень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року №7 (із наступними змінами), відповідно до яких виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожний із сторін (співвласників) може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю (ст.100 СК України). Та таким чином діюче законодавство не передбачає такий реальний поділ квартири, коли з однієї самостійної квартири виділяють кілька комунальних, тобто відбувається погіршення житла, а з такого вбачається, що спірна квартира є неподільною. Також висновок про неможливість поділу спірної квартири в натурі відображено у Висновку судової будівельно-технічної експертизи №13987 від 18.05.2012 року. З огляду на викладене, окремої уваги заслуговують ті обставини, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (п. 23 постанови ВСУ від 21,12.2007р. №11). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Наведена правова позиція щодо вирішення питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, знайшла своє підтвердження, зокрема, у постанові Верховного суду України від 11 червня 2012 року у цивільній справі № 6-66ц11, прийнятої в порядку перегляду судових рішень судів попередніх інстанцій, якою встановлено, що «...у разі наявності в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі невчинення таких дій, а також невчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного Кодексу України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності...». Так за обставинами справи жодна з сторін не висловила бажання щодо отримання грошової компенсації за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, а отже поділ такої квартири має відбутися шляхом визнання за співвласниками права власності на відповідні ідеальні частки, та при цьому, оскільки за відповідачем вже зареєстровано право власності на всю квартиру (1/1 частин), то її право власності на 1/2 частину такої квартири підлягає припиненню. Щодо вимог представника відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску ним строків позовної давності, та відмови з такої підстави у задоволення позову, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 72 СК України у відповідності до яких позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, під днем, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності слід розуміти не дату державної реєстрації одним з подружжя речових прав на спірне майно набуте під час шлюбу, а відсутність між колишнім подружжям домовленості щодо умов та порядку користування, володіння та розпорядження квартирою №36 по вул. Академіка Вільямса, 59-К у м. Одесі, що є об'єктом права спільної сумісної власності, та/або факт вчинення співвласником протиправних дій щодо обмеження іншого співвласника у реалізації своїх речових прав на об'єкт спільної сумісної власності. Як вбачається із змісту рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2013р. по цивільній справі №1512/2-555/11 [PERSON] було відмовлено у визнанні за ним права особистої власності на спірну квартиру, яке, у тому числі, заперечувалось відповідачем - [PERSON]. Суд повністю погоджується з доводами позивача про те, що позивач дізнався про порушене право саме після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2013 року законної сили на підставі Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 року відповідно до якого позивачу було відмовлено у визнанні майна особистою власністю позивача, отже саме з цього моменту позивачем було з'ясовано що оспорювань майне не його його особистим майном, а є таким, що набуте сторонами під шлюбу. Тому вищевказані обставини, що виникли починаючи з 30.10.2013р. (дати набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2013р. по цивільній справі №1512/2-555/11) й обумовили відсутність між колишнім подружжям домовленості щодо умов та порядку користування, володіння та розпорядження квартирою №36 по вул. Академіка Вільямса, 59-К у м. Одесі, а з такого вбачається, що перебіг строку позовної давності почався з 30.10.2013 року, та на теперішній час не сплив. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та з такого вбачається, що відповідно до встановлених вище обставин підстави, для застосування наслідків строків пропуску позивачем позовної давності відповідачем належним чином не обґрунтовані, натомість вимоги позивача про поділ квартири шляхом визначення ідеальних часток співвласників у праві спільної власності вбачаються обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Outcome: approved