Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

В серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна, в якому просила постановити рішення, яким виділити їй, [PERSON] у власність 2/3 частини квартири [ADDRESS] вартістю 149000,00 грн., враховуючи інтереси малолітньої дитини [PERSON], [INFO]; виділити у власність [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] вартістю 149000,00 грн.; стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 1610,00 грн. В обґрунтування позову позивачка вказала, що вона, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 серпня 1998 року, який у липні 2015 року було розірвано. 15 квітня 2014 року за спільні кошти нею та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2015 року було придбано спірне майно квартира [ADDRESS], загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м. Згоди про поділ майна між ними не досягнуто. Тому вважає, що вказане майно повинно бути розділено, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що з 15 серпня 1998 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11), який у рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року було розірвано (а.с.12). Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (а.с.18). Під час шлюбу, за спільні кошти подружжям була придбана квартира [ADDRESS], загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м. Договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2014 року був оформлений на імя [PERSON] (а.с.13-15). На підставі вищевказаного Договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАУ № 664819 від 15 квітня 2015 року (а.с.16-17). Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. \~\~ Окрім цього, відповідно до ч.2-3 ст.72 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо відступу від принципу рівності часток та збільшення її частки у спільному майні подружжя не обґрунтовані. За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, та вважає за необхідне розділити між подружжям спільне сумісне майно, набуте під час їх шлюбу, а саме: квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину вищезазначеного майна. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позірним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 745 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial