Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 11.03.2014р. знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності (а.с. № 3-5 т. № 1). 24.03.2014р. до суду від представника відповідачки надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 201/15537/13ц (суддя Брага А.В.) про визнання правочину недійсним. Ухвалою суду провадження по цивільній справі №201/2817/14ц про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності було зупинено до набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/15537/13ц (суддя Брага А.В.) про визнання правочину недійсним. 06.07.2015р. ухвалою суду провадження по справі було відновлено (а.с. № 54 т. № 1). 31.08.2015р. відбулося збільшення позовних вимог позивачкою (а.с. № 59-60 т. № 1). В подальшому, а саме 09.10.2015р. до сумісного з первинним позовом розгляду, прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту належності права спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с. № 87-88, 99 т. № 1). 04.11.2015р. до суду надійшла заява представника позивачки про залучення в якості співвідповідача [PERSON] - онука померлого [PERSON] (а.с. № 108 т. № 1), яка ухвалою суду від 04.11.2015р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) була задоволена (а.с. № 114 т. № 1). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка по тексту позовних заяв посилалася на те, що з січня 2003р. по 23.06.2007р. вона проживала з померлим [PERSON], батьком відповідачки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2009р. по справі №2-о-236/2009р. 23.06.2007р. шлюб між позивачкою та [PERSON] був зареєстрований, тому позивачка вважає квартири [ADDRESS], спільною сумісною власністю її та померлого [PERSON] та просить суд визнати частково недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. від 23.05.2012р., складений [PERSON], в частині ? заповідання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в рівних частинах квартир [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 158,9 кв.м., житловою площею 99,6 кв.м., та складається з: 1 - передпокій, 2- ванна, 3-4-5 - житлові, 6- гостина, 7-кухня, 8-санвузол; визнати [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 158,3 кв.м., житловою площею 92,8 кв.м., та складається з: 1 - передпокій, 2- ванна, 3-4 - житлові, 5- гостина,6-житлова, 7-столова,8-кухня, 9-санвузол; визнати за [PERSON] право власності на паркувальне місце [NUMBER], гаража стоянки літ А прим.1-1, а-1, загальною площею 15,9 кв.м., що розташована в нежитловому приміщенні [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] ( діє за дорученням від 24.02.2014р. - а.с. № 23 т. № 1) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, в задоволені зустрічного позову просили відмовити. Надали до суду відзив на зустрічний позов відповідачки, в якому зазначили, що позивачка не є власницею автомобілів, які є предметом зустрічного позову та квартири [ADDRESS]; а квартира [ADDRESS] була придбана за власні кошти та кошти, які позивачці подарувала тітка (а.с. № т .№ 1). Вищевказані обставини підтвердили опитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідачка та представник відповідачки - [PERSON] ( діє за дорученням від 24.06.2014р. - а.с.№ 56 т. № 1), яка приймала участь у судових засіданнях позовні вимоги не визнали, надавши до суду заперечення на позовну заяву від 16.09.2015р. (а.с. № 63-65 т. № 1), в якій вказували на те, що заповіт від 23.05.2012р. не може бути визнано частково недійсним, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015р. по справі №201/15537/13-ц, яке набрало законної сили, були визнані недійсними правочини, укладені [PERSON], в тому числі заповіт від 23.05.2012р. та його шлюб з позивачкою, укладений 23.06.2007р., а отже на даний час існує судове рішення, яке набрало законної сили, а тому такі вимоги не можуть розглядатись повторно іншим судом. Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на ? частки квартири [ADDRESS], то її не може бути визнано власністю позивачки, бо на період придбання та оформлення права власності [PERSON] на дане нерухоме майно позивачка перебувала в іншому зареєстрованому законному шлюбі з [PERSON] Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на ? частки квартири [ADDRESS], то дана квартира є приватною власністю відповідачки, оскільки право власності на даний об'єкт нерухомості не було зареєстровано у встановленому законом порядку за [PERSON] Таким чином, [PERSON] не отримав речові права (право власності) на квартиру [ADDRESS], не став власником такої квартири, а тому таке нерухоме майно не може бути віднесене до спільного сумісного майна [PERSON] та позивачки. 09.10.2015р. до суду від відповідачки надійшла зустрічна позовна заява про визнання права власності, яка ухвалою суду від 09.10.2015р. була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог, відповідачка в зустрічній позовній заяві, посилалася на те, що позивачка та [PERSON] проживали однією сім'єю та фактично перебували у шлюбних відносинах, а отже все майно, яке було набуто кожним із них за цей час до смерті [PERSON] відноситься до спільної сумісної власності, а саме придбані під час шлюбу позивачки транспортні засоби, однокімнатна та двокімнатна квартири. Тому, відповідачка, як донька [PERSON], має право у першу чергу на спадкування за законом всього його майна та просить суд встановити факт належності права спільної сумісної власності [PERSON], померлому [INFO]., на ? частки: автомобіля [NUMBER] чорного кольору 2012р. випуску; автомобіля [NUMBER] білого кольору 2012р. випуску; автомобіля [NUMBER] білого кольору 1994р. випуску; квартири [ADDRESS]; квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]., право власності на ? частину вищезазначених об'єктів. Представник відповідачки за первісним позовом у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнада, проти їх задоволення заперечувала. Зустрічні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. 17.11.2015р. до суду надійшла заява від [PERSON] про те, що він відмовився від прийняття спадщини за заповітом на користь [PERSON], у зв'язку з чим просив суд розглядати справу на свій розсуд та за його відсутності (а.с. № 131, 132 т.№ 1). Ухвалою суду від 20.11.2015р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) судом ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] (а.с. № 151 т. № 1). Суд, вислухавши сторони (їх представників), допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що, основні позовні вимоги задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [INFO]. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. № 11 т. № 1). Відповідачка [PERSON] є донькою [PERSON] померлого [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. № 90 т. № 1), свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. № 91 т. № 1) та свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. № 92 т. № 1). Позивачка [PERSON] з січня 2003р. проживала з померлим [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2009р. по справі №2-о-236/2009р. (а.с. № т. № 1). 23.06.2007р. шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с. № 146 т. № 1). 23.05.2012р., [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 175 (а.с. № 12 т. № 1). Згідно Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015р. по справі № 201/15537/13ц, що набрало законної сили, та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області по даній справі від 23.06.2015р. та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015р. (а.с. № 47-49, 50-53 т. № 1, а.с. № 77-79 т. № 2), заповіт [PERSON] від 23.05.2012р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 175, а також шлюб, укладений 23.06.2007р. між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсними. Таким чином, зареєстрованого шлюбу між позивачкою та померлим [PERSON] не існує. Частина 3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на це первісні позовні вимоги в частині визнання заповіту [PERSON] від 23.05.2012р. частково недійсним, не підлягають задоволенню, оскільки такий заповіт вже визнаний повністю недійсним іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили. Що стосується інших первісних позовних вимог, то вони також задоволенню не підлягають з огляду на наступне. 05.04.2005р. квартира [ADDRESS], отримана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 744 від 18.03.2004р. та зареєстроване право власності за ним 05.04.2005р., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (а.с. № 66 т. № 1). Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] в цей період перебувала в іншому шлюбі з [PERSON], який був зареєстрований 17.11.2000р. за актовим записом № 798 в АНД відділі РАГС ДМУЮ та був розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2005р. по справі № 2-1505/2005р., яке набрало чинності 07.08.2005р. (а.с. № 142-145 т. № 1). Таким чином, судом встановлено факт перебування позивачки [PERSON] в іншому шлюбі під час проживання в цей період з [PERSON], а тому майно, придбане [PERSON] до 07.08.2005р. (день набрання законної сили рішення суду від 07.07.2005р.) не може бути віднесене до спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України та не може бути визнано власністю позивачки. Квартира [ADDRESS] є приватною власністю та належить [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.03.2005р. (а.с. № 68 т. № 1). 27.04.2007р. між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] передала право власності на даний об'єкт нерухомості [PERSON] Даний договір всупереч вимогам чинного законодавства України був укладений в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення цього договору. 14.05.2007р. рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та її батьком - [PERSON] та визнано за останнім право власності на вказану квартиру (а.с. № 113 т. № 1). Між тим, судом було встановлено, що право власності за [PERSON] не було зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації відповідно до вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Тобто, враховуючи те, що законом передбачена обов'язкова державна реєстрація правочину купівлі-продажу нерухомого майна, можна дійти висновку про те, що договір від 27.04.2007р., укладений між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, а тому не породжує жодних правових наслідків. Таким чином, [PERSON] не отримав речові права (право власності) на квартиру [ADDRESS], не став власником такої квартири, а тому звичайно таке нерухоме майно не може бути віднесене до спільного сумісного майна [PERSON] та позивачки. Те ж саме стосується паркувального місця [NUMBER], гаража стоянки літ А прим.1-1, а-1, загальною площею 15,9 кв.м., що розташований в нежитловому приміщенні [ADDRESS]. Таке паркувальне місце не може бути спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки не було належним чином оформлено право власності [PERSON] на такий обєкт нерухомого майна. Таким чином, в частині визнання права власності позивачки на частину паркувального місця також слід відмовити. Стосовно зустрічних позовних вимог: Згідно з п.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі, зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, оскільки відповідачка [PERSON] є єдиною дитиною [PERSON], вона являється єдиною спадкоємицею всього його майна за законом. Онук померлого [PERSON] - [PERSON] 15.12.2014р. відмовився від прийняття спадщини за заповітом на корить [PERSON] (а.с. № 132 т. № 1). Однак, іншим судовим рішенням встановлено, що позивачка [PERSON] з січня 2003р. проживала з померлим [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У цьому випадку, на підставі ст.74 СК України, враховуючи проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю та перебування ними у фактичних шлюбних відносинах, все майно, яке було набуто кожним із них за цей час до смерті [PERSON] відноситься до спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В судовому засіданні було встановлено, що під час фактичних шлюбних відносин [PERSON] були придбані транспортні засоби, що підтверджується листом Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28.08.2015р. №14/130аз (а.с. № 93, 136-138 № т. № 1) . А саме: 31.05.2012р. придбаний автомобіль [NUMBER] чорного кольору 2012р. випуску, який на даний час не знятий з обліку. 10.08.2012р. придбаний автомобіль [NUMBER] білого кольору 2012р. випуску, який знятий з обліку 25.07.2014р. для реалізації. 05.03.2013р. придбаний автомобіль [NUMBER] білого кольору 1994р. випуску, який на даний час не знятий з обліку. Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] (мати [PERSON].) продала належний їй автомобіль [PERSON] за 21 900 дол. США та зі слів [PERSON] передала отримані грошові кошти [PERSON] для придбання нею автомобіля [NUMBER] білого кольору 2012р. випуску. Проте, такі свідчення не можуть бути судом до уваги, оскільки немає фактичних доказів передачі грошових коштів від [PERSON] до [PERSON] Більш того, свідок [PERSON] не була присутньою в момент такої передачі грошових коштів, а тому не може підтвердити, за які саме грошові кошти був придбаний автомобіль [NUMBER] білого кольору 2012р. випуску. Свідок [PERSON] повідомила суду про те, що автомобіль [NUMBER] чорного кольору 2012р. випуску був придбаний [PERSON] за кошти [PERSON], які вона отримала з продажу автомобіля Фолькцваген Гольф номерний знак АЕ 3505ЕК. Проте, такі свідчення також не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки свідком не підтверджено походження грошових коштів, за які в першу чергу, був придбаний Фолькцваген Гольф, оскільки на час його купівлі свідок не працювала та знаходилась в декретній відпустці. Факт передачі грошових коштів [PERSON] також документально не підтверджений. Свідок [PERSON] повідомив суду про те, що автомобіль [NUMBER] білого кольору 1994р. випуску був проданий ним в березні 2013р. [PERSON] та зареєстрований на [PERSON], оскільки [PERSON] являвся громадянином Сполучних Штатів Америки. Проте, такі свідчення судом оцінюються критично, оскільки документально не підтверджено, кому саме належали грошові кошти, за які був придбаний цей автомобіль. Таким чином, показаннями свідків не підтверджується, що автомобілі придбавались [PERSON] за чужі грошові кошти. Оскільки за загальним правилом, передбаченим ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, іншої домовленості або шлюбного договору в даному випадку не існує, тому [PERSON] мав законне право спільної власності на ? частки таких автомобілів. Проте, враховуючи те, що автомобіль [NUMBER] був проданий іншій особі вже після смерті [PERSON], він мав би право на отримання ? коштів, отриманих [PERSON] від продажу такого майна. В процесі судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] за договором №КВ 628/06 купівлі продажу цінних паперів від 31.10.2006р. (а.с. № 66-67 т. № 2). 07.04.2009р. було оформлено право власності [PERSON] на дану квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] від 07.04.2009р. та свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] від 20.02.2014р. (а.с. № 139 т. № 1). В процесі розгляду справи представник позивачки долучив до матеріалів справи заяву [PERSON] від 30.11.2015р. (а.с. № 29-30 т. № 2), згідно якої вона вказувала на те, що протягом 2003 - 2008р.р. передавала в якості подарунків [PERSON] гроші на придбання вказаної квартири на проспекті Гагаріна м. Дніпропетровська. Проте, такі показання протирічать наявним матеріалам справи, зокрема згідно договору купівлі - продажу цінних паперів № КВ 628/06 від 31.10.2006р. та відповіді ТОВ «Компанія по управлінню активами - Адміністратор пенсійних фондів «Укрсоц-Капітал» (а.с. № 64-73 т. № 2), до якої були долучені виписки по оплаті [PERSON] придбаних облігацій, встановлено, що договір купівлі - продажу облігацій був повністю оплачений трьома платежами, а саме: 1. Платіж на загальну суму 331995,55 грн. від 01.11.2006р.(а.с. № 69 т. № 2). 2. Платіж на загальну суму 253221,80 грн. від 07.11.2006р.(а.с. № 70 т. № 2). 3. Платіж на загальну суму 521510,87 грн. від 20.11.2006р. (а.с. № 71 т. № 2). Також, жодними матеріалами справи не підтверджується факт передачі коштів, якими оплачувались придбані [PERSON] облігації. Суд критично ставиться до заяви [PERSON], оскільки навіть, якщо вона і дарувала якісь грошові кошти [PERSON], вона не могла знати, на що фактично такі кошти були нею витрачені. Позивачка пояснила, що перший та другий платіж за облігації вона здійснила за рахунок накопичених коштів, що знаходились на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», а третій платіж вона здійснила за рахунок кредитних коштів, отриманих в «Райффайзен банк Аваль» та надала копію кредитного договору від 20.11.2006р. та договір застави цінних паперів від 20.11.2006р. (а.с. № 81-84 т. № 2). Проте, згідно виписки з особового рахунку позивачки, наданих ПАТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду від 16.12.2015р. (а.с. № 40, 53-62 т. № 2) не вбачається, що [PERSON] володіла такими грошовими коштами, яких вистачило би на внесення першого та другого платежу за придбання облігацій (в сумі такі платежі складають 585217,35 грн.) Окрім цього, наданий кредитний договір також не підтверджує доводи позивачки в цій частині, оскільки в меті договору не визначено, на придбання яких саме облігацій надаються кредитні кошти. Більш того, такий кредитний договір укладений 20.11.2006р., що могло бути вже після оплати договору №КВ 628/06 купівлі - продажу цінних паперів від 31.10.2006р. для придбання іншого пакету облігацій. В процесі розгляду справи було встановлено, що [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] за договором купівлі -продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою І.О. 29.05.2006р., реєстровий номер № 1751 (а.с. № 28 т. № 2). Свідок [PERSON] повідомив суд, що вказана квартира була приватизована на його ім'я в 1995 році (а.с. № 141 т. № 1) та по цей час є його власністю (а.с. № 118-119 т. № 1). За його словами, у 2006 році в нього виникла необхідність отримати кредит, проте оформити кредитні відносини з банком самостійно він не міг, оскільки був громадянином Сполучених Штатів Америки, тому продав вказану квартиру [PERSON] для того, щоб вона мала можливість оформити кредит на своє ім'я та передати вказану квартиру в іпотеку. Після оплати кредиту [PERSON] разом з [PERSON] розірвали договір купівлі- продажу квартири, про що підписали договір про розірвання договору купівлі - продажу квартири від 19.05.2014р. (а.с. № 14 т. № 2). Такі свідчення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки паспорт громадянина Сполучених Штатів Америки [PERSON] (а.с. № 31-34 т. № 2) був виданий 22.09.2010р., а тому документально не підтверджено факт того, що в 2006 році він був громадянином іншої країни та не міг оформити кредит на своє ім'я. Також, матеріали справи не підтверджують, хто саме сплачував даний кредит та хто користувався кредитними коштами. Більш того, такі свідчення не кореспондуються з іншими матеріалами справи та є не чим іншим, як намаганням ввести суд в оману, оскільки не зрозуміло чому, як було зазначено вище, [PERSON] в 2006 році дарувала грошові кошти [PERSON],. в той час коли її рідний син [PERSON] вкрай потребував на такі кошти. Таким чином, матеріалами справи спростовується показання свідків про те, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були придбані [PERSON] за чужі грошові кошти. А тому, такі квартири відносяться до спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і можуть бути успадковані в загальному порядку, передбаченому ст. 74 СК України і ст. 1226 ЦК України. Згідно ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання про судові витрати відповідно до ст.. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що в задоволені основного позову відмовлено повністю, а зустрічні позовні вимоги задоволено в повному обсязі, судові витрати по справі, понесені [PERSON] в загальному розмірі в сумі 4263грн. (а.с. № 1, 2, 14, 147 т. № 1) поверненню їй не підлягають, напроти, судові витрати по справі, понесені [PERSON] при розгляді справи в загальному розмірі 4384грн. (а.с. № 86, 94, 104, 106 т. № 1, а.с. № 47 т. № 2) підлягають розподілу шляхом стягнення з позивачки за основним позовом [PERSON] на користь [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved