Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири та стягнення суми заборгованості по оплаті комунальних послуг. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд, позивач вказувала, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності. 02 лютого 2016 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди жилої площі, відповідно до умов якого [PERSON] передає [PERSON] в строкове оплатне користування квартиру [ADDRESS] строком на 12 місяців. Після підписання договору, [PERSON] вселилась до вказаної квартири. Однак як зазначає [PERSON], не зважаючи на взяті на себе зобовязання, [PERSON] в порушення умов укладеного договору орендну плату, комунальні послуги не оплачує, у звязку з чим [PERSON] звернулась з даним позовом до суду. Цивільна справа вже розглядалась судом. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2016 року заявлений позов був задоволений. Але за заявою сторони відповідача [PERSON] ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 30 березня 2017 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляді справи позивач уточнила первісні вимоги та остаточно просила виселити [PERSON] з відповідної квартири, стягнути з [PERSON] заборгованість по оплаті комунальних послуг в розмірі 759,15 гривень, заборгованість по орендній платі в розмірі 32000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від представника особи на адресу суду надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання неодноразово не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але представник особи брав участь у засіданнях по справі, заперечував проти задоволення позову. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий №5-1815, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8743513 від 25 жовтня 2015 року. 02 лютого 2016 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди жилої площі, відповідно до умов якого [PERSON] передає [PERSON] в строкове оплатне користування квартиру [ADDRESS] строком на 12 місяців. Як встановлено сторонами у договорі, орендна плата за кожний місяць найму становить 4000,00 гривень, до суми орендної плати не входить оплата комунальних та інших послуг, які сплачують наймачем додатково. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Водночас, як чітко вказує ст. 631 ч.1 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Надаючи виниклим в даному випадку правовідносинам між сторонами належну правову оцінку, суд звертає увагу, що згідно ст. 759 ч.1 ЦК України, за якими за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 760 ч.1 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). В силу ст. 762 ч.1 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. А згідно зазначень ст. 763 ч.1 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. З позиції сторони позивача випливає, що на виконання умов договору, наймачем [PERSON] було передано наймодавцеві [PERSON] суму орендної оплати за два місяці лютий та березень 2016 року у загальному розмірі 4000,00 гривень. Відомостей про здійснення оплати за інші місяці та за комунальні послуги суду не представлено. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] прострочила виконання зобовязання з внесення орендної плати та сплати комунальних послуг. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У звязку із невиконанням умов договору, [PERSON] повідомляла [PERSON] за адресою орендованої квартири про розірвання договору, про що свідчить поштове відправлення та платіжна квитанція від 10 листопада 2016 року. Але не зважаючи на викладене, відповідач суму заборгованості не погасила, квартиру не звільняє. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з викладеного, суд погоджується із обґрунтованістю відмови позивача [PERSON] від укладеного договору. Відтак, суд вбачає можливим виселити [PERSON] з орендованої квартири та стягнути з відповідача заборгованість по оплаті комунальних послуг в розмірі 759,15 гривень і заборгованість по орендній платі за період з жовтня 2016 року по травень 2017 року в розмірі 32000,00 гривень. Як регламентує ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, як передбачає ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За положеннями діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених ст.ст. 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Однак, наслідки порушення договору найму визначені законом та встановлені зокрема ст.ст. 625, 780-785 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору наймачем і укладений між сторонами договір. У звязку з викладеним, суд доходить висновку про необґрунтованість відповідної вимоги та відмовляє позивачеві в її задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку із задоволенням даного позову та відстроченням сплати судового збору, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь держави суму неоплаченого судового збору у загальному розмірі 551,20 х 2 = 1102,40 гривень.

Outcome: partial