Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

В позовній заяві [PERSON] вказує, що з відповідачем зареєстрували шлюб 31.07.1998 року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сім'я розпалася та збережена не може бути. Після розірвання шлюбу своє прізвище просить залишити без змін. Також позивачка просить суд державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, покласти на відповідача. В судове засідання позивачка не зявилась, але надала заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач не зявився, але, надав заяву в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, з позовними вимогами згоден. Суд, розглянувши заяви сторін, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у їх відсутності. Суд, оглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається із матеріалів справи: - 31.07.1998 року було зареєстровано шлюб позивачки з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про одруження, копія якого є у справі; - від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких є у справі; - позивачка та відповідач проживають окремо, спільно господарство не ведуть, втратили почуття поваги та любові один до одного; - позивачка наполягає на розлученні, відповідач проти цього не заперечує, строк на примирення сторони не просять суд надати. Діючим законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 СК України. При цьому, згідно ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів обєктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення для справи. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки суд вважає необхідним залишити без змін. Позовні вимоги в частині стягнення «державного мита при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану» задоволенню не підлягають, оскільки являються безпідставними, таке стягнення не передбачено нормами діючого законодавства України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial