Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним Договору №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача 35000,00 грн., раніше сплачених позивачем за оспорюваним договором. До початку розгляду справи по суті 09 листопада 2015 року [PERSON] надав заяву про зміну підстав позову. В обґрунтування позовних вимог зазначав про недійсність Договору фінансового лізингу №002748 від 23 липня 2015 року, як такого, що укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики. Відповідач ввів в оману щодо вартості майна, ціни договору, порядку розрахунків за договором, не надав інформацію щодо дати виготовлення предмету лізингу тощо. Позивач вважає, що підприємницька практика Відповідача спонукала його, як споживача, дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, й така практика ввела позивача в оману. З цієї підстави просить суд визнати Договір №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач просив суд визнати недійсним Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року на підставі ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо цієї підстави позову зазначив, що ціна предмету лізингу є недобросовісною, вважає несправедливими пункти 3.5, 4.3.5, 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 оспорюваного договору фінансового лізингу, додатки №1 та №2. Позивач звертає увагу також на те, що виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, тобто позивача. У пунктах 12.1., 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Як на ще одну підставу позову, Позивач вказує на те, що згідно законодавства предметом договору лізингу може бути тільки річ визначена індивідуальними ознаками, конкретна річ. Вважає, що у визначенні предмету лізингу в оспорюваному договорі відсутні такі індивідуальні ознаки транспортного засобу як призначення, виробник транспортного засобу, рік виготовлення, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса, міжнародний ідентифікаційний номер. Тому, на думку позивача, предмет договору лізингу визначено без індивідуальних ознак, наявне порушення ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 184, 807 ЦК України й предмет оспорюваного договору лізингу (п.3.1 Договору та Додаток №1) в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним. Позивач вважає, що Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року слід визнати недійсним оскільки він укладений неповноважною особою зі сторони ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Під час укладення оспорюваного договору лізингу позивачу не було надано жодних документів, що підтверджують повноваження особи, що підписала договір від імені відповідача. Окрім того, заявленою підставою позову Позивач вказав те, що договір є нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений. Відповідач подав заперечення на позов, згідно яких у задоволенні позову просив суд відмовити. Звертає увагу суду на свободу договору, обовяковість його виконання сторонами. Вказує, що [PERSON] погодився з усіма умовами договору, підписавши його, сплативши комісію та написавши заяву, якою підтвердив, що ознайомився з умовами договору. Також підкреслює, що позивача в оману не вводив, ціна предмету лізингу може змінюватись, лізингодавцеь не приймає участі у визначенні ціни предмету лізингу, а норми договору в цілому відповідають вимогам закону. Відповідач також зазначив, що предмет лізингу згідно оспорюваного договору є річчю з індивідуальними ознаками, договір укладено повноважною особою, що підтверджується копією довіреності, договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки це не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг». У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки. В своїх запереченнях на позовну заяву та в запереченнях на заяву про зміну підстав позову відповідач просив суд розглядати справи без свого представника. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який належним чином повідомлявся про день розгляду справи, на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, 23 липня 2015 року між [PERSON] був укладений Договір №002748 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець (відповідач) зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п.3.1 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, предметом лізингу по даному договору є міні трактор марки «Булат 244.4 Каб.» При цьому суд встановив, що оспорюваним Договором не встановлена будь-яка дата (рік) випуску міні трактора «Булат 244.4 Каб.» Відповідно до п.8.2 оспорюваного Договору, лізингові платежі складаються з першого лізингового платежу (комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, аванс ціни предмету лізингу, комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмету лізингу), періодичного авансового платежу ціни предмету лізингу, другого лізингового платежу, що складається з періодичних лізингових платежів, які враховують відшкодування частини вартості предмету лізингу, сплату відсоткової ставки за користування предметом лізингу, сплату комісії за супроводження договору. Відповідно до Додатку №1 до укладеного договору, вартість предмета лізингу встановлена 350 000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 175 000грн., комісія за організацію 35 000,00 грн., комісія за передачу 10\~500,00 грн. щомісячний платіж 14 583,33 грн. Строк внесення щомісячних авансових платежів ціни предмету лізингу 12 місяців. У Додатку №2 зазначено розмір авансового платежу 50%, сума лізингу - 175 000 грн., викупна вартість - 5250 грн., відсоткова ставка 12.5 %, комісія 5% та щомісячний платіж - 16002 грн.39 коп.. Строк внесення щомісячних лізингових платежів - 12 місяців. З позовної заяви із змінами, пояснень представника позивача, свідчень [PERSON], допитаного в якості свідка судовому засіданні, та матеріалів справи, вбачається, що в липні 2015 року [PERSON] мав намір придбати сільськогосподарську техніку, а саме трактор. З метою придбання такого товару, позивач здійснив пошук відповідних пропозцій в мережі інтернет на сайті olx.ua. Його зацікавило оголошення із заголовком «Продам трактор БУЛАТ 244.4 +3-х корпусний плуг» наступного змісту: «Продам трактор Булат 244.4 .Кабіна з обігрівом. Передні та задні противаги, гідро-вихід 5 муфт.На гарантії. В подарок 3-х корпусний плуг.Доставка.Деталі за телефоном 067 197 3952 Анна, 72 000 грн.». Оголошення було розміщене за таким посиланням:http://rovno.rov.olx.ua/obyavlenie/prodam-traktor-bulat-244-4-3-h-korpusniy-plug-DeHDwe.html#74816479cd . Позивач із [PERSON] зателефонували за вказаним в оголошенні номером. Під час телефонної розмови їм повідомили про те, що дійсно вказане оголошення актуальне, продається вказаний трактор за 72 000,00 гривень, при цьому продаж може бути здійснено в розстрочку на декілька місяців, але за умови сплати половини вартості трактора авансом одразу. [PERSON] по телефону запропонували приїхати в м. Луцьк для оформлення відповідних документів з купівлі-продажу трактора. 23 Липня 2015 року Позивач разом із [PERSON] та [PERSON] прибули в м. Луцьк, за адресою, що перед цим їм повідомили за телефоном. [PERSON] разом з [PERSON] піднялись в офіс, а [PERSON] залишався спочатку в машині. В офісі перебували дві жінки. Одна з них говорила з [PERSON] та [PERSON], пояснила, що вона представляє компанію «Еталон», яка займається продажем транспортних засобів, в т.ч. сільськогосподарської техніки. Трактор, про який йшла мова в оголошенні, дійсно можна придбати за ціною вказаною в оголошенні. Жінка сказала, що зараз потрібно внести аванс в розмірі 35000 грн. на банківський рахунок, який вона одразу ж їм передала, решту вартості трактора можна буде оплатити протягом року. Також за її словами, трактор, який хотів придбати [PERSON], можна купити тільки під замовлення, а тому наразі його в наявності немає, однак він буде доставлений [PERSON] на адресу, яку він скаже, протягом 3 днів після сплати авансу та підписання договору. [PERSON] озвучені умови повністю влаштовували, він на них погодився. Жінка запропонувала [PERSON], що був разом із [PERSON], піти в банк та сплатити аванс за трактор, а поки вони будуть платити, вона підготує типовий договір. [PERSON] та [PERSON] вийшли з офісу та попрямували в банк, по дорозі до них приєднався [PERSON] В банку [PERSON] сплатив аванс за трактор в розмірі 35 000,00 грн. на рахунок, який йому в офісі дала жінка. Після цього всі троє вони піднялись назад в офіс. Відповідно до свідчень [PERSON], [PERSON], [PERSON], що були допитані в судовому засіданні як свідки, після предявлення жінці квитанції про оплату 35000,00 грн., ця жінка поклала перед [PERSON] документи та показувала, де ставити підписи. Як засвідчив [PERSON] та [PERSON], жінка сказала, що всі умови вона їм вже пояснила, а тому слід просто підписати типові договори. При цьому всі свідки підтвердили, що все відбувалось дуже швидко. Жінка торопила [PERSON] з підписом договорів. [PERSON] та [PERSON] вказали, що жінка намагалась максимально закрити текст договору та додатків до нього однією рукою, а іншою показувала де саме поставити підпис та перегортала швидко сторінку за сторінкою. При цьому [PERSON] не наполягав на прочитанні договору, а просто ставив підписи та писав під диктовку окремі слова там де вказувала жінка, довіряючи, що підписує договір купівлі-продажу трактору. Після того, як [PERSON] підписав документи, жінка передала [PERSON] примірник договору з додатками, та сказала, що в неї є ще інші клієнти з якими треба працювати. Трактор привезуть до [PERSON] протягом декількох днів, про що йому попередньо зателефонують. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] після цього залишили офіс, сіли в автомобіль та поїхали в м. Рівне. Вказані обставини також підтверджуються допитом свідка [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні однозначно підтвердили, що вважали, що [PERSON] купляє трактор за 72\~000,00 грн. з авансом в 35000,00 грн., розстрочкою решти вартості на строк до одного року та строком передачі трактора у власність [PERSON] протягом 3 днів з дня сплати авансу. Після спливу трьох днів [PERSON] зателефонував за номером з оголошення в інтернеті та спитав де його трактор. Йому відповіли, що трохи затримується і що слід зачекати декілька днів. Через декілька днів, точно не памятає, [PERSON] знову зателефонував за наявним номером телефону, у відповідь йому сказали, що трактора наразі не буде, за нього треба доплатити, і порадили уважно прочитати умови договору, що ним були підписані у Луцьку. Після цієї розмови, як зазначив будучи допитаний як свідок [PERSON], він прочитав договір, нічого з нього не зрозумів, окрім того що він трактор на обіцяних йому умовах не отримає, та звернувся за правовою допомогою до адвоката. На запитання суду щодо обставин написання [PERSON] заяви від 23.07.2015р., в якій зазначено, що він ознайомлений з умовами Договору та йому коректно надано інформацію про умови, [PERSON] пояснив наступне. Свій підпис та почерк [PERSON] визнав. Однак зазначив, що усвідомлено таку заяву не писав. Заяву підписав, коли жінка дала на підпис багато документів, і що вона вказувала, де ставити підпис, де щось писати, а він це робив, адже як вона перед цим сказала, це був типовий договір і стандартна процедура. Факт сплати 35000,00 грн. від імені позивача на користь позивача підтверджується дослідженою судом квитанцією №47 від 23.07.2015 року, що наявна в матеріалах справи. При цьому суд відзначає, що [PERSON] та свідки стверджують, що сплачувався саме аванс за трактор. Відповідач у своїх запереченнях на позов про обставини укладення Договору №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року нічого не зазначив. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг. Як вбачається із свідчень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач вказаної вимоги закону не виконав, суть договору, що укладався, належним чином не розяснив. Закон України «Про захист прав споживачів», як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товар виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Верховний суд України в Судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.) зазначив, що фізична особа-споживач є «слабкою стороною» у цивільних правовідносинах. За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до п. 14 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як дата виготовлення; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Як вказав Верховний суд України у своїй постанові від 29.10.2013р., що прийнята за наслідками неоднакового застосування закону, у справі №3-31гс13, за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно дослідженого висновку спеціаліста Приватного підприємства фірми «ОВЕКС» [PERSON], ринкова вартість нового трактору (у використанні не перебував) «БУЛАТ 244.4 каб.», 2014 року випуску, станом на липень 2015 року становить 158 650,00 (сто пятдесят вісім тисяч шістсот пятдесят) грн., а ринкова вартість нового трактору (у використанні не перебував) «БУЛАТ 244.4 каб.», 2015 року випуску, станом на липень 2015 року становить 163 540,00 (сто шістдестят три тисячі пятсот сорок) грн. Відповідно до п. 1.3 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до цього Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Відповідно до п. 8.1 договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до Додатку №1 до укладеного договору, вартість предмета лізингу встановлена в 350 000 грн. Авансовий платіж складає 175 000грн., комісія за організацію 35 000,00 грн. Таким чином, виходячи з умов Договору №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» здійснює замовлення предмету лізингу міні трактора «БУЛАТ 244.4 каб.» - лише після повної сплати Позивачем комісії за організацію лізингу в сумі 35 000,00 (тридцять п»ять тисяч) грн. та авансового платежу в сумі 175 000,00 (сто сімдесят п»ять тисяч) грн., що разом становить 210 000,00 (двісті десять тисяч) грн. Встановивши за Договором лізингу ціну трактора в сумі 350 000,00 (триста пятдесят тисяч) грн., що в більш ніж в 2 рази перевищує ринкову вартість, та з урахуванням п.п. 1.3., 8.1. Договору, додатку №1, при необхідності сплати Позивачем ще до замовлення Відповідачем предмету лізингу суми в 210 000,00 грн., що значно більше ринкової вартості нового трактора 2015 року випуску - 163 540,00 (сто шістдестят три тисячі п»ятсот сорок) грн., відповідач взагалі був позбавлений необхідності залучення та розміщення будь-яких власних коштів на виконання договору. Відповідно до п.4.2.3, лізингоодержувач зобовязаний у встановлений термін та у повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього договору. Як вказувалось, згідно додатку №2 до Договору зазначено розмір авансового платежу 50%, сума лізингу - 175 000 грн., викупна вартість - 5250 грн., відсоткова ставка 12.5 %, комісія 5% та щомісячний платіж - 16002 грн.39 коп.. Строк внесення щомісячних лізингових платежів - 12 місяців. Виходячи з наведених умов договору, після отримання лізингоодержувачем від лізингодавця предмету лізингу, лізингоодержувач зобовязаний сплатити ще 175000 грн. вартості предмету лізингу, при цьому на суму лізингу нараховується 5% комісії та 12,5% річних. Загальний розмір платежів за Договором №002748 фінансового лізингу від 23 липня 2015 року, що підлягає сплаті позивачем на користь відповідача, не враховуючи комісію в 5% та відсотків, складає 395 500,00 (триста девяносто пять тисяч пятсот) грн., при ринковій вартості нового трактору «БУЛАТ 244.4 каб.», 2015 р.в., станом на липень 2015 року в 163 540,00 грн. Верховний суд України в Судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.) вказує, що поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року є недійсним на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вчинений з використанням нечесної підприємницької практики. Договір Фінансового лізингу №002748 від 23 липня 2015 року підписаний позивачем на вкрай невигідних для споживача умовах, внаслідок нечесних та недобросовісних дій відповідача, а позивач за умови його обізнаності щодо наявності відповідних умов та обставин цей Договір не уклав би. При цьому суд бере до уваги безпосередні обставини укладення Договору та обставини що передували цьому, засвідчені свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачає надмірне завищення ціни предмету лізингу порівняно з ринковою вартістю з потенційною метою отримання надприбутків та відзначає відсутність необхідності лізингодавцю взагалі розміщувати власні кошти для виконання Договору, що суперечить правовій природі лізингу. Окрім того, відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік умов договорів зі споживачами, які є несправедливими визначено ч. 3 ст. 18 цього Закону. Як зазначено в законі, перелік не є вичерпним. Верховний суд України в Судовій практиці з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.) вказав, що перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч.5 та ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Оскільки договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, то застосування засад добросовісності, справедливості та розумності відбувається як на стадії переддоговірних відносин так на стадіях його укладення та виконання. Принцип добросовісності фактично є одним із засобів певного обмеження принципу свободи договору сторін, що передбачає вимогу дотримування добросовісності у договірних відносинах. Саме принцип добросовісності надає можливість контролювати виконання сторонами договору, вирішує проблему недопущення зловживання правами за договором, певною мірою захищає слабшу сторону договору, якою є споживач. У цивільних (договірних) правовідносинах добросовісність є субєктивним фактором, що передбачає реалізацію учасником цивільних правовідносин своїх прав та виконання ним обовязків з урахуванням прав та інтересів інших осіб, що поєднує в собі обєктивний елемент вимогу певної поведінки субєкта правовідносин, яка передбачена конкретними правовими нормами, а також і субєктивний елемент, який повязаний з діями субєкта правовідносин, що повинні відповідати таким критеріям як чесність, правдивість, повага до прав інших осіб. Добросовісність виступає додатковим критерієм оцінки дій (бездіяльності) субєктів цивільних правовідносин. Відповідно до ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи п.8.2 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, Додатки №1 та №2, вартість предмету лізингу є визначальною для встановлення розміру лізингових платежів. Пунктом 3.2 встановлено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору встановлюється Додатком №1 до даного договору, який є його невідємною частиною. Додатком №1 вартість предмету лізингу встановлена в 350\~000,00 грн. Суд прийшов до висновку, що умови Договору лізингу щодо ціни Договору та вартості предмету лізингу, що встановлені в розділі 8 Договору лізингу та Додатках 1, 2 вказаного договору в сукупності порушують принцип добросовісності та допускають порушення майнового інтересу лізингоодержувача та зловживання правом лізингодавця, оскільки за наявності завищеної вартості предмета лізингу, лізингодавець не залучає для виконання Договору лізингу власних коштів, а лише отримує неспівмірний прибуток від користування коштами лізингоодержувача, при цьому ще й нараховуючи йому до оплати відсотки та комісію. Відтак, суд вважає, що вартість предмета лізингу, визначена Додатком №1 в розмірі 350\~000,00 грн. є несправедливою та відповідно підлягає визнанню недійсною. Суд погоджується, що встановлена в договорі на рівні 350\~000,00 грн. вартість міні трактора «Булат 244.4 Каб» більш, ніж в 2 рази перевищує його ринкову вартість, й навіть авансовий платіж в 175\~000 грн. згідно Договору перевищує вартість нового міні трактора «Булат 244.4 Каб». Визнання несправедливими умов Договору (Додаток №1) щодо визначення вартості предмету лізингу та визнання їх недійсними тягнуть за собою недійсність розмірів лізингових платежів, які є істотною умовою договору лізингу, відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Також судом встановлено, що, відповідно до п. 3.5 Договору №002748 фінансового лізингу, від 23.07.2015 року лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. Зокрема, у п. 5.4 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Згідно з п. 8.3 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відповідно до п. 8.8 договору, коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу. Згідно з п. 8.12 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, розмір лізингової плати може індексуватися залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку. Як вбачається зі змісту п. п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.12 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. У п. 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4 договору). Пункт 8.13 Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Також п. 8.13 договору передбачено, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Аналізуючи вищезазначені положення договору суд приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 % вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.13 договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Суд приходить до висновку, що вищезазначені положення Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року свідчать про несправедливість умов, які вказані у п. п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. п. 8.13, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. Таким чином, для визначення умов договору несправедливими наявні одночасно такі ознаки: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість відносно споживача, наявні у договорі, а тому договір підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд відхиляє заперечення відповідача щодо відсутності для задоволення позову з посиланням на принцип свободи договору, адже, як вказував суд, принцип добросовісності фактично є одним із засобів певного обмеження принципу свободи договору сторін, що передбачає вимогу дотримування добросовісності у договірних відносинах. Саме принцип добросовісності надає можливість контролювати виконання сторонами договору, вирішує проблему недопущення зловживання правами за договором, певною мірою захищає слабшу сторону договору, якою є споживач. Суд також відхиляє доводи відповідача, що факт підписання [PERSON] заяви від 23.07.2015р., в якій зазначається, що [PERSON] ознайомлений з умовами Договору та йому коректно розяснено його суть, є підставою для відмови в позові з заявлених позивачем підстав, визначених ст. 18 та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд зазначає те, що факт написання такої заяви [PERSON] не спростовує факти нечесної підприємницької діяльності зі сторони відповідача та не надає презумпції законності, добросовісності та справедливості як окремим пунктам Договору, так і Договору в цілому. Окрім того, відповідно до ст.. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Частиною 1 статті 807 ЦК України, згідно якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі,визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Індивідуально визначена річ є єдиною у своєму роді, відрізняється серед інших неповторними ознаками, виділена із загальної маси речей даного роду. Індивідуально визначені речі, виступаючи об'єктом правовідносин, не можуть бути замінені сторони мають на увазі конкретну річ, визначену індивідуальними ознаками, за допомогою яких виникає можливість виділити її з ряду інших таких же речей. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №137 «Про затвердження Порядку проведення обовязкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу» від 30.01.2012р., ідентифікація транспортного засобу - процес визначення категорії, типу, моделі, марки, призначення, виробника та особливостей конструкції транспортного засобу станом на дату першої реєстрації в Україні згідно з маркуванням, реєстраційними документами, експлуатаційною документацією та інформаційними матеріалами виробника. Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 р. N 1335/5/1159), ідентифікація колісного транспортного засобу - установлення відповідності характеристик, ознак певного КТЗ (тип, модель, версія, рік виготовлення, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса тощо) даним виробника. Згідно п. 2.2 Наказу №710 Міністерства інфраструктури України «Про затвердження Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки документом» від 26.11.2012р., ідентифікацію виробника, категорії, моделі, дати виготовлення завершеного ТЗ, його призначення, типу двигуна, окремих технічних характеристик здійснюють за даними, зокрема, міжнародного ідентифікаційного номера (VIN - Vehicle Identification Number). Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої інформація про продукцію повинна містити дату виготовлення продукції. Враховуючи умови п. 3.1 оспорюваного Договору та додатку №1 до нього, суд приходить до висновку, що предмет лізингу (міні трактор «Булат 244.4 Каб») не визначений індивідуальними ознаками, які вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його, оскільки відсутні такі обовязкові відповідно до вказаних нормативно-правових актів індивідуальні ознаки як дата виготовлення (рік виготовлення), призначення, виробник, ТЗ, робочий об'єм двигуна, комплектність, повна маса, міжнародний ідентифікаційний номер (VIN - Vehicle Identification Number). Відповідно п.5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», обмеження права споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію є порушенням прав споживачів. За приписом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відтак, предмет Договору №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року (п.3.1 Договору та Додаток №1) України є недійсним ще й в силу ст..ст. 203, 215 ЦК України, оскільки суперечить ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст..ст. 184, 807 ЦК України. Водночас, суд відмовляє у задоволенні позову з підстави того, що Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року був підписаний неповноважною особою зі сторони ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Як вбачається з матеріалів справи, Договір від імені відповідача був підписаний представником [PERSON]. До своїх заперечень відповідачем додано копію довіреності на імя [PERSON], з якої вбачається, що остання має право укладати договори від імені ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Суд вважає вказану довіреність належним та достатнім доказом того, що Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року зі сторони ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був підписаний повноважною особою. Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг») постанова Верховного суду України від 29.10.2013р., що прийнята за наслідками неоднакового застосування закону, у справі №3-31гс13. Відповідно до ч.2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Суд відхиляє доводи відповідача, що договір лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки це не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг». Суд погоджується з тим, що норми Закону України «Про фінансовий лізинг» є спеціальними відносно Цивільного кодексу України, тому за наявності протиріч між нормами цих двох законодавчих актів слід застосовувати норми Закону України «Про фінансовий лізинг». Однак, суд не вбачає протиріч між цими законами, натомість підтверджується, що вони доповнюють один одного. Законом України «Про фінансовий лізинг» прямо не встановлено, що договори лізингу не підлягають обовзковому нотаріальному посвідченню. Нормами закону про фінансовий лізинг вимоги ч.2 ст. 799 ЦК України не спростовуються. Відтак, вимоги ч.2 ст. 799 ЦК України повинні бути дотримані, оскільки це прямо передбачено ч.2 ст. 806 ЦК України та ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг». Таким чином, Договір №002748 фінансового лізингу від 23.07.2015 року підлягав нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Згідно з пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На підставі наведеного, ст. ст. 184, 203, 215, 216, 220, 509, 530, 799, 806, 807 ЦК України, ст. ст. 3, 6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved