Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності, який в липні 2015 року уточнила та просила встановити факт проживання однією сім'єю її, [PERSON], [INFO] з [PERSON], 24 березня 1946 року в період з липня 1989 року по 02 вересень 2005 року; визнати спільною сумісною власністю її, [PERSON], [INFO] та [PERSON], 24 березня 1946 року: будинок № 2 по вул. Широка в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області та садовий будинок № 18 по вул. Приморська Приазовського району Запорізької області, як майно яке придбано спільно в період проживання однією сім'єю з [PERSON]; визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку № 2 по вул. Широка в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, як на майно придбане спільно в період проживання однією сім'єю з [PERSON]; стягнути з [PERSON] на її, [PERSON] користь вартість 1/2 частини садового будинку № 18 по вул. Приморська Приазовського району Запорізької області, в сумі 404 900 грн., в порядку розподілу майна придбаного спільно в період проживання однією сім'єю з [PERSON]. В обґрунтування позову позивачка вказала, що 03 травня 2011 року помер [PERSON], з яким вона на початку червня 1989 року познайомилась та з яким у неї склалися гарні стосунки і вони вирішили проживати разом. З липня 1989 року вона вселилась у його квартиру [ADDRESS] і з того часу вони стали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу, з усіма притаманними ознаками шлюбно-сімейних відносин, вона перевезла до квартири свої особисті речі, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, поліпшували умови свого проживання та побуту. Квартиру [ADDRESS] вони разом з чоловіком спільно облаштовували, за спільні кошти були придбані необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку, за спільні кошти та спільними зусиллями провели капітальний ремонт квартири. З ними з малолітнього віку проживав разом і син чоловіка [PERSON], [INFO]. 01 грудня 1991 року у них з [PERSON] народилась донька [PERSON]. 02 вересня 2005 року вона з [PERSON]І офіційно зареєстрували шлюб. Так, на прикінці 1995 рік під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] за їх спільні з чоловіком кошти було розпочато будівництво житлового будинку № 2 по вул. Широка в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Влітку 1996 року в даний житловий будинок вони переїхали та стали постійно в ньому проживати усією родиною та продовжували будівництво цього будинку, а сину залишили квартиру [ADDRESS]. 30 жовтня 1997 року рішенням виконкому Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області за № 111/779 було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність і користування та 02 лютого 1998 року виданий державний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] 25 січня 2000 року на підставі розпорядження (рішення) виконкому Новоолександрівської сільської Ради від 1999 року за № 128/8, на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво на право власності на житловий будинок (домоволодіння), яке було зареєстровано в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 598 від 25 січня 2000 року. Також, в 2001 року у них з чоловіком з'явилась нагода придбати у власність земельну ділянку 0,06 га в Запорізької області Приазовського району в с. Новокостянтинівка, вул. Приморська, 18 - для ведення індивідуального садівництва. [PERSON] запропонував їй оформити вищезазначену земельну ділянку на двох дітей на сина [PERSON] , якому на той час виповнилась лише 21 рік та на доньку [PERSON], якій на той час виповнилась лише 10 років, однак враховуючи те, що для оформлення 1/2 частини земельної ділянки на доньку необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування та інші документи, тому було вирішено оформити земельну ділянку лише на ім'я [PERSON] Так, 10 жовтня 2001 року рішенням виконкому Новокостянтинівської сільської Ради народних депутатів Запорізької області за № 37 було прийнято рішення про передачу земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована в Запорізькій області, Приазовському районі, с. Новокотянтинівка вул. Приморська, 18 - для ведення індивідуального садівництва у приватну власність і користування та 01 грудня 2001 року виданий державний акт на право приватної власності на землю ім'я [PERSON]. Так, під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] за їх спільні з чоловіком кошти вони розпочали будівництво садового будинку, будівництвом якого вона керувала особисто, оскільки її чоловік на той час займав керівну посаду та не мав достатньо часу для ведення будівництва. Вищезазначений будинок був побудований готельного типу. Після завершення будівництва право власності на садовий будинок було оформлено на ім'я [PERSON] у зв'язку з тим, що раніше на його ім'я була відведена земельна ділянка. У процесі розгляду цивільної справи їй стало відомо, що будинок № 18, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Новокостянтинівка вул. Приморська, було відчужено на підставі договору купівлі-продажу садового будинку укладеного між відповідачем та [PERSON]. На підставі звіту № 2306-15 від 23.06.2015 року ринкова вартість садового будинку № 18, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Новокостянтинівка вул. Приморська, становить 809 800,00 грн., а тому вважає, що є всі підстави щодо стягнення з відповідача 1/2 частини вартості даного об'єкту нерухомості на її користь. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, доручення про його допит, Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області повернуто без виконання (а.с.106-113). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Адвокат третьої особи [PERSON] за договором про надання правової допомоги [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Вислухавши сторони, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, зазначено, що для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 02 вересня 2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (позивачкою по справі), що підтверджується актовим записом № 852 від 02 вересня 2005 року Жовтневого відділу реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Дніпропетровської області в свідоцтві про шлюб серії 1-КИ № 020479 виданим 02 вересня 2005 року (том №1 а.с.146). Ще 01 грудня 1991 року [PERSON] народила від [PERSON] дитину [PERSON], [INFO], батьківство щодо якої [PERSON] визнав, вважав її своєю донькою та був записаний батьком у її свідоцтві про народження 1-КИ № 357904 (том №1 а.с.149). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] проіснував не досить довго, та за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2007 року був розірваний за ініціативою позивачки по справі [PERSON] (том № 2 а.с.11). 03 травня 2011 року помер [PERSON], що підтверджується актовим записом № 3269 від 05 травня 2011 року складеним Відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції у Дніпропетровській області, в свідоцтві про смерть серії 1-КИ № 399142 виданим 05 травня 2011 року (том №1 а.с.139). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Старі Кодаки, вул. Широка, буд. № 2, та земельну ділянку загальною площею 0,287 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,250 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,037 га), розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Старі Кодаки, вул. Широка, буд. № 2, на території Новоолександрівської сільської ради. Заповітів [PERSON] не складав. Після смерті [PERSON], у встановлений чинним законодавством України шестимісячний термін з моменту смерті спадкодавця, 03 серпня 2011 року позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (том №1 а.с.137), та посилаючись, що вона разом з спадкодавцем будували разом спадковий будинок, знаходячись в фактичних шлюбних відносинах протягом 20-ти років, просила видати на її імя свідоцтво про право власності на 1/2 частину спадкового майна згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, як набутого ними за час шлюбних відносин, зазначивши, що ці факти будуть доказані в судовому порядку. Окрім позивачки, того ж дня до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, звернулася донька спадкодавця [PERSON] (том №1 а.с.138) та 04 жовтня 2011 року до нотаріуса звернувся син спадкодавця [PERSON] з заявою про прийняття спадщини (том №1 а.с.151). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 6/2011 відкритої 03 серпня 2011 року, 19 жовтня 2011 року [PERSON] подала нотаріусу заяву про відкликання її заяви про прийняття спадщини поданої 03 серпня 2011 року, та вказала що буде вирішувати свої права в судовому порядку (том №1 а.с.154). Окрім вищевказаних спадкоємців, в межах терміну продовженого рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2012 року до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернувся син спадкодавця [PERSON] (том №1 а.с.159). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що також підтверджено матеріалами справи та письмовими поясненнями [PERSON], 30 жовтня 1997 року рішенням виконкому Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області за № 111/779 було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність і користування (том №1 а.с.18) та 02 лютого 1998 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] (том №1 а.с.19), цільове призначення земельної ділянки, площею 0,287 га, яка розташована в Дніпропетровській області Дніпропетровського району в с. Старі Кодаки вул. Широка, буд. 2, Новоолександрівської сільської ради - для будівництва та обслуговування житлового будинку. 25 січня 2000 року на підставі розпорядження (рішення) виконкому Новоолександрівської сільської Ради від 1999 року за № 128/8, на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво на право власності на житловий будинок (домоволодіння), яке було зареєстровано в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 598 від 25 січня 2000 року (том №1 а.с.17). 10 жовтня 2001 року рішенням виконкому Новокостянтинівської сільської Ради народних депутатів Запорізької області за № 37 було прийнято рішення про передачу земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована в Запорізькій області, Приазовському районі, с. Новокотянтинівка вул. Приморська, 18 - для ведення індивідуального садівництва у приватну власність і користування та 01 грудня 2001 року виданий державний акт на право приватної власності на землю ім'я відповідача [PERSON] (том №1 а.с.24). Після завершення будівництва будинку готельного типу, право власності на садовий будинок було оформлено на ім'я відповідача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (том №1 а.с.25), який в свою чергу, на момент розгляду справи, розпорядився своїм майном на власний розсуд. В судовому засіданні позивачка не довела наявність саме у відповідача спірного майна, хоча має обов'язок доказування в силу ст. 10, 60 ЦПК України. Спірне майно на час виникнення спірних правовідносин не належало відповідачу [PERSON] ні на праві власності, ні на праві володіння чи користування, ні на іншому речовому праві. Пунктами 20, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї (Постанова Верхового Суду України від 12.12.2012 року). Будь-яких письмових доказів на підтвердження факту\~проживання\~однією сімєю із [PERSON] з 1989 року\~\~у квартирі [ADDRESS], ведення спільного господарства та бюджету та в період\~\~будівництва спірного майна, вкладення грошових коштів у будівництво будинків позивачкою не надано. Недоведеним також є і посилання\~позивачки на\~\~спільну домовленість із [PERSON] \~про будівництво садового будинку для сімї, оскільки\~\~відповідач вказану обставину заперечує, а\~\~позивачем\~\~ця обставина\~\~відповідно до ст. 59, 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не доведена. Порушуючи ч. 3 ст. 10 ЦПК України, позивачка не довела суду, що між нею та [PERSON] була домовленість про створення спільної сумісної власності та факт вкладання нею своїх коштів на будівництво будинків. Позивачка не надала суду належні та допустимі докази про її участь у набутті земельних ділянок та будівництві будинків, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступнею її участі працею й коштами в створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності на половину зазначеного вище спірного майна та стягнення компенсації вартості будинку. Тобто, в порушення ст. 10, 60 ЦПК України, позивачка не довела спільне придбання та спільне будівництво будинків, а саме будинку № 2 по вул. Широка в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та садового будинку № 18 по вул. Приморська Приазовського району Запорізької області, оскільки не надано чеки на будівельні матеріали, чеки, що не підтверджують знаходження індивідуально визначених речей у спірних будинках, окрім цього відповідач категорично заперечує факт придбання майна спільно в період проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], а інших доказів позивачкою не надано. Щодо визнання факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, то період проживання не доведено, оскільки покази свідків посилаються на різні періоди, а доказів, передбачених ст. 74 СК України, позивачка не надала. Навіть допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не могли точно пояснити з якого часу [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом, та які насправді мали між собою стосунки. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у звязку з їх недоведеністю, оскільки при судовому розгляді справи стороною позивача не надано достатніх та беззаперечних доказів, а отже не доведено, що спірні будинок № 2 по вул. Широка в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області та садовий будинок № 18 по вул. Приморська Приазовського району Запорізької області були придбані та побудовані внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON] [PERSON] факт будівництва у 1995 році будинку в с. Старі Кодаки Дніпропетровської області та придбання у 2001 року земельної ділянки площею 0,06 га в Запорізькій області, не може бути підставою для визнання права власності за позивачкою на частку спірного майна. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed