Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди звернулась [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві та визнати незаконним наказ №16-к від 05.07.2018 «Про звільнення [PERSON] »; поновити [PERSON] на посаді головного бухгалтера Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі; стягнути з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, м.Рівне, вул.Словацького, 1 офіс 110, код 25323032 на користь [PERSON] , [INFO] , проживаючої [ADDRESS] , іпн. [NUMBER] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 302775,06 грн.; стягнути з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, м.Рівне, вул.Словацького, 1 офіс 110, код 25323032 на користь [PERSON] , [INFO] , проживаючої [ADDRESS] , іпн. [NUMBER] невиплачену заробітну плату в розмірі 6854,34 грн.; стягнути з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, м.Рівне, вул.Словацького, 1 офіс 110, код 25323032 на користь [PERSON] , [INFO] , проживаючої [ADDRESS] , іпн. [NUMBER] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку починаючи з 05 липня 2018 року по день ухвалення рішення; стягнути з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, м.Рівне, вул.Словацького, 1 офіс 110, код 25323032 на користь [PERSON] , [INFO] , проживаючої [ADDRESS] , іпн. [NUMBER] заподіяну моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2114,40 грн. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі з 19 березня 2003 року працювала на посаді головного бухгалтера - юриста, а в подальшому переведена на посаду головного бухгалтера з 29 грудня 2006 року Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Наказом голови Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Пашковського В.Г. від 05 липня 2018 року №16-про звільнення [PERSON] . В зв`язку з невиконанням головним бухгалтером [PERSON] пунктів 1-3 протокольного доручення за підсумками наради із працівниками Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 06.06.2018 року, за неналежне виконання посадових обов`язків, згідно п.4.1., п.6 Правил внутрішнього трудового розпорядку та розділу IV посадової інструкції головного бухгалтера Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, враховуючи систематичне невиконання головним бухгалтером [PERSON] без поважних причин обов`язків. Покладених на неї трудовим договором, порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, враховуючи попередні застосовані заходи дисциплінарного стягнення, наказано, головного бухгалтера [PERSON] звільнити із займаної посади 5 липня 2018 року за систематичне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України; провідному бухгалтеру Кедрун Н.В. провести остаточний розрахунок з [PERSON] , виплатити компенсацію за невикористані 51 календарних днів відпустки. Відповідно до вимог ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2)звільнення. При цьому, порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Отже, для того, щоб притягнути працівника до дисциплінарної відповідальності, необхідно встановити, що невиконання чи неналежне виконання ним своїх трудових обов`язків мало місце з його вини, тобто, було вчинено умисно або з необережності. Разом з тим, як встановлено судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, зазначені обставини не мали місця. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Отже, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, уставів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень ст. 147 КЗпП України. Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. Відповідно до ст. ст.139,140,142 КЗпП України та п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств,установ,організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20 липня 1984 року,порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Тобто,підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому,закон вимагає, аби факт такого порушення належним чином був зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень. Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності,при притягненні працівника до даного виду відповідальності,адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків. Будь-які дані, які свідчили про порушення позивачем обов`язків працівника, визначених ст.139 КЗпП України у відповідача відсутні, а застосування до неї стягнення у виді звільнення застосовне не на підставах та не у відповідності до вимог трудового законодавства. Відповідно до розділу IV Посадової інструкції головного бухгалтера Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, останній за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків несе відповідальність в межах визначених чинним законодавством про працю. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Тобто, при застосуванні п.3 ст.40 КЗпП України важливе значення має ступінь тяжкості проступку, заподіяна ним шкода та обставини, за яких вчинено правопорушення. Аналізуючи норми чинного законодавства, для розірвання трудового договорі за підставою, що міститься у п.3 ст.40 КЗпП України необхідними умовами є: належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувались заходи дисциплінарного або громадського стягнення. Для застосування цієї підстави для розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. В судовому засіданні було встановлено що жодного дисциплінарного проступку позивач не вчинила, сумлінно виконувала свої трудові обов`язки. Зокрема, позивач суду пояснила, що з приводу виконання п.1-3 протокольного доручення за підсумками наради із працівниками рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 06 червня 2018 року, вона виконувала його, про що надсилала відповідну інформацію керівництву засобами поштового зв`язку. А відповідач, не вказує за невиконання якого саме дисциплінарного проступку до позивача засновано звільнення, обмежуючись загальними посиланнями на пункти Посадової інструкції про відповідальність та Правил внутрішнього трудового розпорядку. Таким чином, зважаючи на вищевикладені обставини суд вважає, що у відповідача були відсутні і правові підстави для застосування п. 3ст.40 КЗпП України,та звільнення позивача з роботи, а тому наказ від 05 липня 2018 року №16-к про звільнення [PERSON] підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлена на роботі. Відповідно до частин 1,2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. З дослідженої в судовому засіданні інформаційної довідки вих.№155/19 від 07.06.2019 виданої за підписом начальника фінансово-кредитного відділу Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Ціхоцькою О.А. вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за попередні два місяці, що передують звільненню, а саме за травень 2018 року та червень 2018 року становить 627,91 грн. Згідно поданого позивачем розрахунку нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за період з липня 2018 року по листопад 2020 року включно становить 302775,06 грн. (за вирахуванням податку з доходу фізичних осіб та військового збору. Розмір вказаної заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості наданим позивачем. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому даний розрахунок приймається судом, як достовірний. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100( Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач, в порушення вимог законодавства, не здійснив виплату позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно листків непрацездатності АДЖ №936210, АДЖ №889752, АДЖ №936319, АДЖ №936420. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі сум (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненням працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Згідно поданого позивачем розрахунку заборгованість по заробітній платі позивача становить 6854,34 грн. (виходячи з наступного розрахунку: 15384,56 грн. (загальна сума допомоги по тимчасовій непрацездатності: по листкам непрацездатності серії: АДЖ №93621 - сума 4969,91 грн., АДЖ №889752 - 1911,51 грн., АДЖ №936319 - 3823,02 грн., АДЖ №936420 - 4680,12 грн.); + 23073,48 грн. (компенсація за невикористану відпустку) + 2139 грн. - заробітна плата за липень. Разом 38450,04 грн. (з них податків та зборів 7497,76 грн.) до виплати 30 952,28 грн. 11 липня 2018 року позивачу було перераховано 24 098,30 грн. Тому різниця становить: 30952,28 грн. - 24098,30 грн. = 6854,34 грн.). Розмір вказаної заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості наданим позивачем. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому даний розрахунок приймається судом, як достовірний. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (Абзац пункту 5 в редакції постанови Пленуму Верховного суду N 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001 ). Суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що неправомірними діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у душевних переживаннях та стражданнях у зв`язку з звільненням з роботи, невчасною виплатою заробітної плати, у порушенні нормальних життєвих зв`язків. Однак, розмір моральної шкоди, яку позивач просить суд стягнути з відповідача є завищеним, а тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає моральна шкоди в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2114,40 грн., рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved