Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитними договорами № DNKPRP20480005 від 02.11.2011 року у розмірі 594,98 грн. та № DNU0F4207130500 від 14.06.2012 року у розмірі 6390,72 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DNKPRP20480005 від 02.11.2011 року [PERSON] отримав строковий кредит у розмірі 4971,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 01.11.2013 року. Крім того, відповідно до укладеного договору № DNU0F4207130500 від 14.06.2012 року [PERSON] отримав строковий кредит у розмірі 10899,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 13.07.2015 року. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами [PERSON] має заборгованість за Кредитним договором № DNKPRP20480005 від 02.11.2011 року у розмірі 594,98 грн. та за Кредитним договором № DNU0F4207130500 від 14.06.2012 року у розмірі 6390,72 грн. При цьому, 12 вересня 2013 року [PERSON] помер. Позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON], померлого 12 вересня 2013 року, а тому, вони повинні сплатити заборгованість останнього перед позивачем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказала, що після смерті її сина ніхто не приймав спадщину, оскільки у нього не було майна, яке належало б йому на праві власності та могло б входити до складу спадщини, а тому, оскільки відповідачі не приймали спадщини після смерті [PERSON], у позивача відсутні правові підстави вимагати сплатити заборгованість за борговими зобовязаннями [PERSON], померлого 12 вересня 2013 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій заперечував проти задвоолення позовних вимог позивача та просив справу розглянути без його участі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні було встановлено, що 02 листопада 2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNKPRP20480005, на підставі особистої заяви останнього (а.с.8), згідно з умовами якого останній отримав від позивача строковий кредит в сумі 4971,25 грн. терміном з 02.11.2011 року по 01.11.2013 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний Кредитний договір № DNKPRP20480005 від 02.11.2011 року складається з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.8,10-13). Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі 4971,25 грн., які він отримав та використав їх на придбання мяких меблів «Мадрид». Крім того, 14 червня 2012 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DNU0F4207130500, на підставі особистої заяви останнього (а.с.9), згідно з умовами якого останній отримав від позивача строковий кредит в сумі 10899,00 грн. терміном з 14.06.2012 року по 13.07.2015 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,12 % річних. Даний Кредитний договір № DNU0F4207130500 від 14.06.2012 року складається з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.9-13). Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі 10899,00 грн., які він отримав та використав їх на придбання телевізорів LG 47LM620T та LG 42РТ250, а також телефону Samsung GT-S5610. Проте, у порушення умов договору, [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками позивача, в результаті чого, станом на 17.06.2014 року, має заборгованість: за Кредитним договором № DNKPRP20480005 від 02.11.2011 року у розмірі 594,98 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 594,98 грн. (а.с.6-7); та за Кредитним договором № DNU0F4207130500 від 14.06.2012 року у розмірі 6390,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 6390,72 грн. (а.с.4-5). 12 вересня 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 534581, виданим 13.09.2013 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 967 (а.с.17). Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що відповідачі прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлого 12 вересня 2013 року, у звязку з тим, що вони прописані за однією адресою з померлим боржником, а тому, повинні виконати боргові зобовязання померлого, як його спадкоємці. Разом з тим, згідно листа Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 06.03.2014 року за вих. № 641/02-14 після смерті [PERSON], померлого 12 вересня 2013 року, з заявою про прийняття спадщини чи з заявою про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, а спадкова справа заведена на підставі претензій позивача (а.с.20). Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що відповідачі дійсно є батьками [PERSON], померлого 12 вересня 2013 року, але вони не є його спадкоємцями, оскільки не приймали спадщину після його смерті, а зворотного позивачем не доведено, як не доведено й того, що відповідачі отримували якесь майно після померлого у натурі. Вимоги позивача в цій частині ґрунтуються на самих припущеннях та відповідних доказів не надано. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат повязаних з розглядом судової справи. Як вбачається з матеріалів справи відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги з ФОП [PERSON] (а.с.60-61), на виконання якого нею було перерахована в рахунок виконання договору 1800 грн., що підтверджується квитанцією від 02.10.2014 року (а.с.59). Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Так, представником відповідачки [PERSON] - [PERSON] було надано докази стосовно нарахованої та виплаченої йому суми за надання правової допомоги в сумі 1800,00 грн. (а.с.58 таблиця), які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved