Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

В провадженні Варвинського районного суду Чернігівської області перебуває зазначена цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] посилається на те, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року задоволено її позов до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання дітей з матір`ю та визначено місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Проте [PERSON] категорично відмовляється добровільно виконувати зазначене рішення, мотивуючи це начебто позицією малолітніх дітей. Коли вона звернулась до Прилуцького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Чернігівській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення, заступником начальника відділу ДВС було винесено повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». На підставі постанови Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року, ст. ст. 162, 163 СК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 7 Європейської конвенції про здійснення прав дітей просить негайно відібрати у [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , та повернути їх за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] судові витрати та витрати на оплату правничої допомоги. 5 червня 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що позов не визнає (а.с. 62-69). 12 червня 2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив (а.с. 119-120). Ухвалою суду від 14 червня 2019 року за клопотанням представника відповідача провадження у справі зупинено до ухвалення рішення Верховним Судом по цивільній справі № 742/1860/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю (а.с. 160-163). 25 червня 2019 року надійшло заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с. 170-174). Ухвалою суду від 8 серпня 2019 року провадження у справі поновлено. 22 серпня 2019 року на виконання ухвали суду від 8 серпня 2019 року Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Прилуцької міської ради, надав суду висновок від 15 серпня 2019 року, яким вважає доцільним відібрати дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від обох батьків - [PERSON] та [PERSON] - до моменту остаточного врегулювання питання участі обох батьків у вихованні дітей (а.с. 208-209). У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що постановою Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №742/1860/18 залишено касаційну скаргу [PERSON] без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду без змін, тобто остаточно визначено місце проживання малолітніх дітей з нею. Верховний Суд у постанові від 3 липня 2019 року по справі №742/1860/18 чітко зазначив, що [PERSON] перешкоджає та забороняє їй спілкуватися з синами, водночас вона здатна забезпечити дітям розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Відповідач перешкоджає їй бачитися та спілкуватися з дітьми, чинить на дітей психологічний тиск, добровільно виконувати рішення суду не бажає. На дітей відповідач чинить психологічний тиск. Діти залишилися проживати з відповідачем у квартирі, яка є їхньою спільною сумісною власністю. Вона після розірвання шлюбу в зазначеній квартирі проживати не могла, оскільки відповідач створив для неї нестерпні умови проживання, застосовував фізичне насильство та фактично перешкоджав їй проживати в квартирі. Позивачка також зазначила, що відповідач [PERSON] проживає з іншою жінкою. Відповідач [PERSON] позов не визнав, зазначив, що діти хочуть жити з ним і він не буде добровільно виконувати рішення суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки це проти волі дітей. Місце проживання дітей він не змінював. Старший син [PERSON] під час допиту його в суді висловив своє бажання проживати з ним. Для молодшого сина [PERSON] шкідливим буде проживання окремо від старшого брата. Проживання дітей з ним є для дітей психологічно комфортним і відповідає їхнім інтересам. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що діти не бажають переїжджати до матері, хочуть жити з батьком. Норми матеріального права, на які посилається позивачка, застосовані бути не можуть, оскільки відібрання дітей у батька буде проти волі самих дітей. Представник органу Опіки та піклування - Виконавчого комітету Прилуцької міської ради, [PERSON] пояснила, що обоє батьків є благополучними, забезпеченими людьми. Проте кожен з них бажає виховувати дітей без участі іншого з батьків. Протягом майже двох років не можуть домовитися між собою в питанні виховання дітей, що вкрай негативно позначається на дітях, тому рішення необхідно приймати, виходячи з інтересів дітей. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , пояснення представника третьої особи [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року у цивільній справі №742/1860/18 скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 січня 2019 року та задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю (а.с. 7). Постановою Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №742/1860/18 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року - без змін (а.с. 181-186), оскільки апеляційний суд, враховуючи якнайкращі інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, вік дітей, висновок Органу опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області від 3 квітня 2019 року №02-16/1409, згідно з яким Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір`ю, створення як батьком так і матір`ю однакових умов для проживання дітей, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до обох батьків, показання свідків, враховуючи показання матері [PERSON] - [PERSON] , та рідної сестри - [PERSON] , які підтвердили, що відповідач перешкоджає [PERSON] бачитися з дітьми, письмові звернення [PERSON] до Прилуцького відділу поліції про заборону її колишнім чоловіком спілкуватися з дітьми, дійшов обґрунтованого висновку, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом з матір`ю [PERSON] , яка здатна забезпечити їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зі змісту ч. 1 ст. 162 СК України вбачається, що якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідач дійсно не змінював місце проживання дітей, проте постановою Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №742/1860/18 визначено місце проживання дітей з матір`ю. Добровільно виконати судове рішення про визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідач [PERSON] відмовляється. У примусовому виконанні рішення суду в частині було відмовлено без прийняття виконавчого документу, оскільки рішення не передбачає заходів примусового його виконання, що підтверджується постановою державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Ярущенко М.І. від 25 квітня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (а.с. 9). Відповідно до правового висновку Верховного Суду №350/1258/17 від 3 травня 2018 року небажання відповідача добровільно виконати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідач [PERSON] тримає своїх малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у себе не на підставі рішення суду, тобто всупереч постанові Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року та залишена без змін постановою Верховного Суду від 3 липня 2019 року у цивільній справі №742/1860/18. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у постанові від 3 липня 2019 року по справі №742/1860/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання дітей з матір`ю констатував, що в інтересах малолітніх дітей слід визначити їх проживання разом з матір`ю [PERSON] , яка здатна забезпечити їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд врахував показання свідків - матері [PERSON] - [PERSON] , та рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , які підтвердили, що відповідач перешкоджає [PERSON] бачитися з дітьми, та письмові звернення [PERSON] до Прилуцького відділу поліції про заборону її колишнім чоловіком спілкуватися з дітьми. Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Прилуцької міської ради, 3 квітня 2019 року надав висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю для розв`язання спору у цивільній справі №742/1860/18 (а.с. 22-23, том 2, справа №742/1860/18). При цьому наданий на виконання ухвали суду від 8 серпня 2019 року у справі, що розглядається, висновок Органу опіки та піклування від 15 серпня 2019 року про доцільність відібрання дітей від обох батьків до моменту остаточного врегулювання питання участі обох батьків у вихованні дітей (а.с.208-209) стосується часу, який передує розв`язанню спору, але не є висновком щодо розв`язання спору, а тому не може бути взятий судом до уваги. Європейський суд з прав людини у справі «Хабровські проти України» (заява №61680/10, рішення від 17 січня 2013 року) зазначає, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя) включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів (п. 105). Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права. У справах цього типу адекватність заходу визначається швидкістю його виконання, оскільки сплив часу може мати невиправдані наслідки для взаємовідносин між дитиною та одним із батьків, який не живе з нею (п. 106). Прийнятою 3 липня 2019 року постановою по справі №742/1860/18 Верховний Суд залишив без змін постанову Чернігівського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року та встановив місце проживання дітей з матір`ю [PERSON] через те, що батько [PERSON] перешкоджає та забороняє матері спілкуватися з дітьми. Проте відсутність процедури примусового виконання зазначених судових рішень призвела до того, що позивачка [PERSON] , навіть після ухвалення остаточного рішення по суті спору щодо місця проживання дітей, не має змоги проживати зі своїми дітьми, що може мати невиправдані наслідки для її взаємовідносин з дітьми та перешкоджати забезпеченню справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересам забезпечення дотримання верховенства права, оскільки діти протягом тривалого часу вимушені жити без матері. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] про відібрання дітей слід задовольнити. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 768 гривні 40 копійок (а.с. 1). На підставі ст. ст. 162, 163 СК України,

Outcome: approved