Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

В провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. перебувала вищевказана цивільна справа. Відповідно до ухвали суду (головуючий суддя Ярош С.О.) від 22.07.2020 року зазначену позовну заяву було залишено без розгляду. Згідно постанови Запорізького апеляційного суду від 23.09.2020 року вказану ухвалу суду було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] , у зв`язку з поданням заяви про відставку. На підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 1-ос від 11.08.2020 року були припинені повноваження судді Яроша С.О. Відповідно до протоколу передачі судової справи через автоматизований розподіл вищезазначена справа була 15.10.2020 року передана на розгляд судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О. 19.10.2020 року відповідно до ухвали судді було призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 19.11.2020 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідача на 17.12.2020 року. 17.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві в обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він має у приватній власності 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Він як власник будинку має законні права розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак в його частині житлового будинку зареєстрована відповідач, яка вже понад рік не проживає, не приймає участі в утриманні будинку, при цьому саме на ньому лежить обов`язок сплачувати вартість комунальних послуг. Далі в позові зазначив, що направлений ним відповідачу лист на адресу її місця роботи з проханням знятися з реєстрації, залишений без задоволення, хоча відповідач отримала його особисто 18.09.2018 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Як слідує з позову, згідно довідки Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, відповідач до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS] , не проживає, але з 29.04.2009 року фактично зареєстрована. Прохає усунути перешкоди у користуванні 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , йому [PERSON] , шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , за зазначеною адресою. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, зазначив, що відповідач є чужою йому людиною, це колишня дружина його брата, коштів на утримання будинку вона не надає, давно забрала звідти свої речі і не проживає там. На теперішній час відповідач створила нову сім`ю, перебуває у зареєстрованому шлюбі та мешкає за іншою адресою. Вважає, що остання втратила право користування житлом, яке належить йому на праві приватної власності. Додатково зазначив, що має наміри відчужити дане майно шляхом укладення договору купівлі-продажу. Вказав на те, що він обрав вірний спосіб захисту, зокрема він чітко сформулював свої вимоги, які стосуються того, що відповідач втратила право користування його майном, і вважає, що формально підходити до змісту позову немає ніяких підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, надавала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.31). Представник відповідача адвокат Рябко Ю.М. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що позов не ґрунтується на законі та не є коректним, не містить достатньої кількості доказів саме виходячи з підстав, які зазначені у позові. Зазначив, що не має перешкод для позивача володіти та користуватися його майном, будь-яких перешкод відповідач йому в цьому не чинить, а щодо розпорядження даним майном, зокрема його відчуження, позивач виказує тільки наміри, які, на його думку, не доведені. Додатково зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки фактично його позов має назву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, але остаточні вимоги сформульовано щодо зняття відповідача з місця реєстрації. Тому, на його думку, у випадку задоволення такого позову судове рішення не може бути виконаним належним чином. Також вказав на те, що відповідач готова користуватися житловим приміщенням, але їй в цьому перешкоджають як позивач, так і його брат. На теперішній час відповідач проживає зі своєю новоствореною сім`єю в будинку її батьків. Дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Гуляйполе Запорізької області, відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 21.09.2004 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до копії договору дарування частки житлового будинку від 11.04.2018 року, [PERSON] передав [PERSON] у власність як дарунок 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Горовою Я.О. 11.04.2018 року та зареєстровано в реєстрі за № 445 (а.с. 6-7), що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 120287687 від 11.04.2018 року (а.с. 8). 13.09.2018 року позивачем на адресу відповідача за місцем роботи направлено повідомлення (про виселення із зняттям з реєстрації), який отримано відповідачем [PERSON] 18.09.2018 року особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 9, 10). Згідно довідки вих. № 110 від 01.04.2020 року, виданої Новозлатопільською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області, [PERSON] , [INFO] , з 19.11.2018 року до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS] , не проживає, але з 29.04.2009 року фактично зареєстрована. Фактичне її місце проживання не відомо. За вказаною адресою проживає та зареєстрований гр. [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Згідно інформації № 267/11-11 від 23.04.2020 року управління «ЦНАП» виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради, згідно відомостей управління стосовно гр. [PERSON] , [INFO] , дані відсутні (а.с. 16). 28.10.2019 року у цивільній справі № 315/1717/18 Гуляйпільським районним судом Запорізької області частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на боці відповідачів: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Я.О., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на частку в нерухомому майні та визнання договору дарування від 11.04.2018 року недійсним. Встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.08.2008 року по 10.11.2011 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 25-27). Рішення суду першої інстанції було предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанції і залишено без змін. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 23.08.2019 року Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON] 23.08.2019 року уклала шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №48. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а.с. 33). Згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 11.12.2019 року, орган, що видав 2327 та довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34-35). За інформацією ТОВ «КП Імпульс» № 24 від 15.02.2021 року, згідно архівної справи та реєстрових книг на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , надано хронологію переходів права власності на дане нерухоме майно, зокрема, зазначено, що з 2007 року 1/2 частина будинку зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2007 року, посвідченого Гуляйпільською держнотконторою за Р№ 3939 ( [PERSON] продав [PERSON] ). У 2018 році 1/2 частина зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування від 11.04.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Горовою Я.О. за Р№445 ( [PERSON] подарував [PERSON] ). надано копії правовстановлюючих документів на житловий будинок, схематичний та поверховий план на житловий будинок (а.с. 115-130). Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові\~ВСУ від\~16.11.2016\~рокуу справі № 6-709цс16 зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин у даній справі при вирішенні спору підлягають врахуванню підстави, викладені в статтях 383 та 391 ЦК України. Відповідно до ст.\~395\~ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом. Стаття 401\~ЦК України визначає, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст.402 ЦК України). Відповідно до ст.\~403\~ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, і він може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню, він не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном та зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Частина 2 ст. 406 ЦК України передбачає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування житлом може бути припинено судом на підставі ст. 406 ЦК України «припинення сервітуту», при цьому користувач виселяється (ВСУ від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16). Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється\~на підставі,\~зокрема заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до п. 3 та п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи зміст позовних вимог позивача, визначені предмет і підстави позову, встановлені обставини за даною справою, суд вважає, що із встановлення порушеного права буде за вірне обирати спосіб захисту прав позивача саме як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що не буде суперечити загальному переліку способів захисту порушених права та інтересів, які містяться в ст. 16 ЦК України. Наведення у позові конкретної правової норми, яка регулює спірні правовідносини, не є обов`язком позивача, а має бути визначена судом при їх вирішенні. При розгляді справи, суд враховує також висновок, викладений в постанові від 21.08.2019 р., в якому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням того, що позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, яка не є членом сім`ї власника житлового будинку, без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, а саме: з 19.11.2018 року, про що свідчить довідка сільської ради, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні будинку не несе, спільного господарства з позивачем не вела, є колишньою дружиною брата позивача, за час шлюбу з останнім вона права власності на спірний будинок не набула, самостійно не знялася з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника житлового будинку, і є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним будинком відповідно до ст. 406 ЦК України, з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, у відповідності до ст.81 ЦПК України доказів поважності причин такої відсутності, так само і конкретних перешкод, які є у відповідача не надано, а судом не здобуто. Натомість встановлено, що відповідач створила нову сім`ю, уклала шлюб, тривали час зі своїм новим чоловіком проживає за іншою адресою та має право користування іншим житлом, реальні наміри та можливість їх втілення щодо фактичного її проживання у спірному житлі разом зі своєю новоствореною сім`єю або ж окремо від такої суду не доведені. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, обставини, які були встановлені у рішенні Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2019 року, яке набрало законної сили 14.01.2020 року, не підлягають повторному доказуванню. А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн., які підтверджені квитанцією про сплату.

Outcome: approved