Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням уточнень до позовних вимог, поданих нею до суду 01.12.2014 року, просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіалінії Візз Ейр Україна» на її користь вартість невикористаних квитків у розмірі 1 102,40 грн., компенсацію за відмову від перевезення проти її волі у розмірі 1 200,00 євро, що становить 22 416,00 грн., витрати на придбання повторного квитка у розмірі 3 187,62 грн. та 2 500,00 грн. відшкодування завданої моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 року, вказаний позов задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна» на користь [PERSON] вартість невикористаних квитків у розмірі 1 102,40 грн. У задоволення решти позовних вимог відмовлено. Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва 01.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна» про стягнення витрат на придбання повторного квитка залишено без змін, а в частині вирішення інших позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна»- скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, вищевказані судові рішення в частині вартості невикористаних квитків не оскаржувались, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядались. Так, в частині позовних вимог про компенсацію за відмову від перевезення проти волі позивача у розмірі 1 200,00 євро, що в еквіваленті станом на 30.11.2014 року становить 22 416,00 грн., а також відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 2 500,00 грн. позов мотивовано тим, що 04.11.2013 року позивачка придбала чотири електронних авіаквитки вартістю 2 204,80 грн. 11.04.2014 року при реєстрації на рейс WU 6021 Київ-Дубаї на 14.03.2014 року вона дізналась, що рейс WU 6022 Дубаї-Київ на 23.03.2014 року скасовано. У той же день позивачка звернулась до відповідача з претензією, на яку 15.03.2014 року отримала відповідь, згідно якої їй було запропоновано безоплатне перенесення бронювання на інші напрямки, які є в розкладі, або кредит на 120 %. Проте позивачка та її чоловік дійшли до висновку, що їм не підходить пропозиція відповідача, а зручно буде повернути повний оплачений тариф скасованого рейсу, витрачені кошти на придбання нових квитків та грошову компенсацію у розмірі 600 євро на одну особу. У зв'язку з цим, 16.04.2014 року позивачка написала відповідачу письмову претензію, однак відповіді на неї не отримала. Крім того, як зазначено в позовній заяві, внаслідок невиконання відповідачем правил перевезення пасажирів, позивачці було завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 2 500,00 грн. та яка полягає у емоційних стражданнях, витрачанні додаткового часу на переговори з відповідачем, додаткових зусиль для відновлення власного фізичного та психологічного стану. Під час розгляду справи судом, позивачка уточнила зміст позовних вимог в частині стягнення компенсації, а саме просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за відмову від перевезення проти її волі у розмірі 1 200,00 євро в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на день винесення рішення. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим 29.03.2016 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON], згідно змісту яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення компенсації, оскільки повідомлення про скасування рейсу було відправлено позивачці електронною поштою ще 04.03.2014 року, тобто більше ніж за 14 днів до відправлення рейсу, а тому позивачка не має права на компенсацію на підставі ст. 104 Повітряного кодексу України. Також відповідач заперечує щодо стягнення з нього на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 500,00 грн., оскільки таке відшкодування не передбачено чинним законодавством України та міжнародним законодавством. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.11.2013 року позивачка на сайті авіакомпанії ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна» придбала чотири електронні квитки, а саме: два квитки на рейс WU 6021 Київ-Дубаї з датою відправлення 14.03.2014 року та два квитки на зворотній рейс WU 6022 Дубаї-Київ з датою відправлення 23.04.2014 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Положеннями ст. 910 ЦК України встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). При цьому згідно п.п. 1,2 глави 1 розділу ІV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року за № 735, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.12.2012 року за № 2219/22531 (надалі - «Правила»), пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов'язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов'язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави. Отже, з урахуванням вищенаведених положень законодавства, судом встановлено, що 04.11.2013 року між сторонами було укладено Договори перевезення, відповідно до умов яких відповідач зобов'язався надати позивачці транспортні послуги та перевезти її та [PERSON] у наступні дні за маршрутом: 14.03.2014 року з аеропорту Київ Жуляни (м. Київ) в аеропорт DWC (м. Дубаї); 23.03.2014 року з аеропорту DWC (м. Дубаї) в аеропорт Київ Жуляни (м. Київ), а позивачка в свою чергу оплатила встановлену плату за проїзд у розмірі 2 204,80 грн. Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивачки, відповідачем не виконано взятих на себе зобов'язань за Договором перевезення, а саме, в частині перевезення позивачки та [PERSON] 23.03.2014 року з аеропорту DWC (м. Дубаї) в аеропорт Київ Жуляни (м. Київ), оскільки рейс повітряного судна, на якому їх повинно було бути перевезено, скасували. Дана обставина також не заперечувалась представником відповідача в його запереченнях на позовну заяву, які містяться в матеріалах справи. Разом з тим, відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). У відповідності до положень ч. 1 ст. 105 Повітряного кодексу України у разі скасування рейсу пасажирам має бути запропоновано обслуговування відповідно до частини другої статті 104 цього Кодексу та компенсацію відповідно до частин п'ятої і шостої статті 104 цього Кодексу. Пасажир має право на компенсацію, якщо його не поінформовано про скасування рейсу: щонайменше за два тижні до запланованого часу відправлення; у період не більше ніж за два тижні і не менше ніж за сім днів до запланованого часу відправлення та запропоновано зміну маршруту, що дасть змогу вирушити з пункту відправлення не пізніше ніж за дві години до запланованого часу відправлення та прибути у кінцевий пункт призначення не пізніше ніж через чотири години після запланованого часу прибуття; менше ніж за сім днів до запланованого часу відправлення та запропоновано зміну маршруту, що дасть змогу вирушити з пункту відправлення не пізніше ніж за годину до запланованого часу відправлення та прибути у кінцевий пункт призначення не пізніше ніж через дві години після запланованого часу прибуття. Згідно з ч. 5 ст. 104 Повітряного кодексу України якщо пасажирам відмовлено у перевезенні проти їхньої волі, перевізник має виплатити їм компенсацію у таких розмірах: 250 євро - для рейсів дальністю до 1500 кілометрів; 400 євро - для рейсів дальністю від 1500 до 3500 кілометрів; 600 євро - для рейсів дальністю понад 3500 кілометрів. Вказані вимоги ч. 5 ст. 104 Повітряного кодексу України також дублюють положення п. 5 глави 2 розділу XVI Правил. Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач її вчасно не повідомив про скасування рейсу WU 6022 Дубаї-Київ з датою відправлення 23.03.2014 року, оскільки про такі зміни вона дізналась тільки 11.03.2014 року при реєстрації на рейс WU 6021 Київ-Дубаї з датою відправлення 14.03.2014 року. У зв'язку з цим позивачка, посилаючись на положення ч. 5 ст. 104 Повітряного кодексу України, просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію у розмірі 1 200,00 євро, по 600 євро за кожен квиток. Водночас, як на підставу для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, відповідач в своїх запереченнях посилався на те, що оскільки 04.03.2014 року позивачці було надіслано електронне повідомлення про скасування рейсу WU 6022 Дубаї-Київ з датою відправлення 23.03.2014 року, остання більше ніж за два тижні до запланованого часу відправлення була повідомлена про скасування рейсу, а тому не має права на компенсацію від відповідача. Разом з тим відповідно до вимог ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб'єктами електронного документообігу. Якщо попередньою домовленістю між суб'єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. На підтвердження вищевказаних обставин, відповідачем надано до суду роздруківку з системи бронювання електронного повідомлення (а.с. 60-61). Проте, в розумінні положень ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», даний документ не є належним доказом, який би підтверджував факт одержання позивачкою електронного листа, а тому суд не приймає його до уваги при вирішенні вимог позивача про стягнення компенсації. Крім того, судом не беруться до уваги посилання відповідача в запереченнях на Загальні умови перевезення пасажирів і багажу ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна», оскільки вони також не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а також спростовуються матеріалами справи в їх сукупності та поясненнями позивачки, зокрема про те, що позивачка з моменту купівлі авіаквитків не змінювала адресу електронної пошти та не отримувала 04.03.2014 року електронного повідомлення від відповідача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову в частині компенсації за скасований рейс у розмірі 1200 євро, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 31.03.2016 року становить 35 627 грн. 18 коп., знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Проте, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п.п. 2, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суди мають розглядати спори про відшкодування заподіяної фізичної моральної (немайнової) шкоди тільки у тих випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень, або у випадках, коли можливість відшкодування моральної шкоди безпосередньо та чітко визначено у галузевому та/або спеціальному законодавстві, яке регулює спірні правовідносини сторін. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і правовідносин якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що внаслідок невиконання відповідачем правил перевезення пасажирів, їй було завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 2 500,00 грн. та яка полягає у емоційних стражданнях, витрачанні додаткового часу на переговори з відповідачем, додаткових зусиль для відновлення власного фізичного та психологічного стану. Водночас, в судовому засіданні встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, відносяться до галузі повітряного права та відповідно регулюються Повітряним кодексом України, а також Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень 1999 року, ратифікованою України 17.12.2008 року Законом України № 685-VI(надалі - Монреальська конвенція). Так, відповідно до положень ст. 29 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень 1999 року, ратифікованою України 17.12.2008 року Законом України № 685-VI, під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв'язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню. При цьому, як вже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 105 Повітряного кодексу України у разі скасування рейсу пасажирам має бути запропоновано обслуговування відповідно до ч.2 ст. 104 цього Кодексу та компенсацію відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 104 цього Кодексу. Таким чином, оскільки положення Повітряного кодексу України та Монреальської конвенції передбачають вичерпну відповідальність перевізників перед пасажирами та виключають можливість відшкодування авіакомпаніями моральної шкоди пасажирам, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 611, 908, 910, 920, 1167 ЦК України, ст.ст. 104, 105 Повітряного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 29 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року за № 735, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.12.2012 року за № 2219/22531, та

Outcome: partial