Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

в провадженні Шевченківського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON], в якій вона остаточно уточнивши позовні вимоги просить надати їй дозвіл на вивіз [PERSON], [INFO] в Королівство Іспанія в період з 01.07.2018 року по 31.08.2018 року в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 11.02.2006 року по 04.10.2016 рік. У шлюбі народилася донька [PERSON]. Дитина проживає разом із [PERSON] Позивач стверджує, що самостійно займається вихованням доньки та забезпечує її матеріально, відповідач лише частково бере участь у матеріальному забезпеченні дитини. Батьки [PERSON] понад 15 років проживають та працюють у Королівстві Іспанія. Маючи намір відвідати своїх батьків разом із дитиною, позивач вказує на те, що не змогла належним чином оформити усі необхідні документи, оскільки [PERSON] відмовився надати дозвіл на виїзду дитини за кордон. Позивач вважає таку поведінку відповідача протиправною та такою, що суперечить інтересам дитини, оскільки обмежує право дитини на різнобічний розвиток. [PERSON] зазначає, що її батьки у Королівстві Іспанія забезпечені житлом, мають усі необхідні дозволи на проживання у цій країні, а також візьмуть на себе усі витрати, пов»язані із транспортом, проживанням і відпочинком. Виїзд у гості буде відбуватися на час канікул [PERSON], щоб не перешкоджати навчальному процесу дитини, а також не буде тривалим у часі, щоб не порушувати права батька на побачення із дитиною. Просить задовольнити позовні вимоги. В заперечення на позовну заяву відповідач покликається на те, що позивачем не наведено доказів того, в яку вона країну має намір вибути разом із дитиною. Крім того, покликається на те, що [PERSON] не підтверджено того, чи в належних умовах і безпечним транспортом буде подорожувати дитина, не вказано чи в належних умовах буде проживати, а також те, чи має змогу позивач забезпечити належний рівень комфорту доньки під час подорожі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові, пояснила, що має намір разом із донькою відвідати своїх батьків в Іспанії у час літніх канікул [PERSON] Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, покликаючись на Правила перетинання державного кордону громадянами України, Сімейний кодекс України. Просить задовольнити уточненні позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги запечив, оскільки не знає, чи дійсно [PERSON] разом із донькою поїдуть саме до батьків в Іспанію, в яких умовах подорожуватиме та проживатиме дитина. Окрім цього, покликається на те, що в разі задоволення уточнених позовних вимог не матиме змоги бачитися з дитиною, чим порушиться його право на спілкування із донькою. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що позивачем не надано підтверджуючих документів того куди та на скільки часу вона має намір вивезти [PERSON] Також не надано відомостей про те, що зможе належним чином забезпечити перебування дитини за кордоном. Крім того, заперечує вимогу позивача про надання їй дозволу на вивіз [PERSON] з 01.07.2018 року по 31.08.2018 рік, оскільки це унеможливить [PERSON] бачитися із дитиною. Заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши дійсні обставини, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.02.2006 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04.10.2016 року. У шлюбі народился дитина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] 04.07.2017 року зверталась із письмовою заявою до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон без супроводу батька, оскільки мала намір відвідати своїх батьків, які проживають у Королівстві Іспанія. Проте ними не було досягнуто згоди, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду. В розпорядження суду позивач надала підтверджуючі документи того, що її батьки [PERSON] та [PERSON] офіційно проживають та працюють на території Королівства Іспанія, а саме надала: картку на проживання [PERSON] [NUMBER], картку на проживання [PERSON] [NUMBER], безтерміновий трудовий контракт, договір оренди нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні сам відповідач зазначив, що перебував разом із [PERSON] та донькою [PERSON] на відпочинку у Королівстві Іспанія, де проживали у квартирі [PERSON] та [PERSON], проте у нього із батьками позивача склалися неприязні стосунки. У зв'язку із чим не бажає надавати дозвіл на вивіз дитини. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді сестри медичної ПІТ на 0,5 ставки та на 0,5 ставки сестри медичної операційної дитячого кардіохірургічного відділеня Львівської обласної клінічної лікарні з 10.10.2004 року відповідно до наказу №179-к від 20.10.2004 року. 05.05.2018 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №925. У матеріалах справи міститься довіреність від 11.05.2018 року. якою [PERSON] уповноважує [PERSON], зокрема, користуватися та розпоряджатися всіма рахунками. Випискою ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.05.2018 року з валютного рахунку [PERSON] вбачається наявність на його рахунку 1450,00 Євро. Дані документи стверджують можливість [PERSON] належним чином забезпечити матеріально [PERSON] під час подорожі до Королівства Іспанія. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Беручи до уваги положення ст. 141 СК України, а саме те, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою суд приходить до висновку про встановлення загального терміну перебування [PERSON] разом із матір'ю [PERSON] за кордоном, для надання можливості батьку брати участь у вихованні та спілкувані з дитиною. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, вважає, що слід надати дозвіл [PERSON] на вивіз [PERSON], [INFO] в Королівство Іспанія в період з 01.07.2018 року по 31.08.2018 рік, зазначивши загальний термін перебування за кордоном 24 календарні дні в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача понесені нею судові витрати - судовий збірв розмірі 640 грн.. На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, Цивільного процесуального кодексу України,суд,-

Outcome: partial