Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

В позові позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики, укладеним між сторонами 07.12.2015р., в розмірі 1700000грн та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачка позичила в нього кошти та зобовязувалася їх повернути не пізніше 01.01.2016р., про що написала відповідну розписку, але не виконала свого зобовязання та не повернула позичених грошей. Відповідачка позовні вимоги не визнала та надала суду заперечення, в яких зазначила, що грошові кошти від позивача не отримувала. З позивачем перебувала у трудових відносинах. Позивач ввів її в оману, щодо наявності упущеної вигоди на підприємстві, а тому змусив написати її таку розписку. Після її звільнення наявність упущеної вигоди на підприємстві не підтвердилась. Враховуючи, що фактично відповідачка ніяких коштів від позивача не отримувала, то між сторонами відсутні позикові відносини, а тому в задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] - пояснив, що між сторонами 07.12.2015р. був укладений договір позики. На підтвердження укладання договору відповідачка власноручно склала відповідну розписку. Взяті на себе зобовязання з повернення позики відповідачка не виконала, тому просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що складена відповідачкою розписка не є підтвердженням укладеного між сторонами договору позики, оскільки такий договір сторони не укладали. Позивач не передавав відповідачці ніяких коштів. Розписка була написана відповідачкою, як зобовязання відшкодувати збитки підприємству власником якого є позивач. Проте наявність таких збитків не підтвердилась, а тому відповідачка не має ніяких зобовязань перед позивачем. Зауважив, що в розписці не зазначено, що відповідачка отримала грошові кошти від позивача, оскільки слово «позичила» не є тотожним слову «отримала». Тож договір позики між сторонами неукладений. Тому просив відмовити у позові повністю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником охорони Кіровоградського хлібозаводу. Позивач є кимось з керівництва цього підприємства, а відповідачка була директором цього хлібозаводу. 07.12.2015р. позивач подзвонив йому та попросив зайти до нього в кабінет взявши з собою ще одну людину. Він зустрів в коридорі [PERSON] та вони разом пішли до кабінету позивача. В їх присутності позивач виніс чорний пакет з грошима та передав відповідачці. Він особисто бачив три блоки (пачки по 1000купюр) банкнот номіналом 500грн, які були запаковані в поліетиленовій плівці, та ще кілька пачок по 100купюр. В його присутності відповідачка не перераховувала гроші, а просто поклала їх у свою сумку. На написаній відповідачкою розписці він поставив свій підпис як свідок. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює директором ТОВ «Рембудкомплект», яке співпрацює з хлібозаводом в Кіровограді. 07.12.2015р. його запросили до кабінету позивача. Подальші події описав тотожно свідченням свідка [PERSON]. В якості доказів по справі судом також досліджений оригінал розписки, копія якої зберігається в матеріалах справи (а.с.6). Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у трудових правовідносинах, оскільки відповідач працювала керівником підприємства, яке належить позивачу. 07.12.2015р. відповідачкою була складена розписка, відповідно до якої вона зазначила, що позичила у позивача грошові кошти в розмірі 1700000грн та зобовязується повернути їх позивачеві у строк до 01.01.2016р. (а.с.6). Зазначені обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними. Враховуючи, що до теперішнього часу грошові кошти не повернуті позивач звернуся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 1700000грн. Тож між сторонами виник спір з приводу наявності укладеного договору позики та порядку його виконання, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позикодавця позичальнику покладається на сторін і в контексті положень ч.2 ст.59, ст.60 ЦПК має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів. Досліджену розписку відповідачки суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Подібна правова оцінка розписці боржника узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15. Крім того, факт передання грошових коштів підтверджується і поясненнями свідків, наданими безпосередньо суду, які були присутніми під час складання розписки відповідачкою. Пояснення свідків є зрозумілими, логічними та не суперечливими, отже суд не вбачає підстав для існування сумнівів в їх дійсності. Натомість, заперечення представника відповідачки щодо дійсної правової природи розписки та необхідності правильного тлумачення її змісту суд розцінює, як відповідний спосіб захисту, оскільки ці заперечення не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, всупереч положень ч.1 ст.60 ЦПК, відповідно до чого сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Так суд погоджується з зауваженнями представника відповідача щодо того, що термін «позичила», який зазначений в розписці відповідачки не є тотожнім терміну «отримала», проте варто зауважити, що термін «позичати» тлумачиться як брати щось у борг у кого-небудь у тимчасове користування (Словник української мови: в 11 томах. Том 6,\~1975. Стор. 816). Похідне дієслово «позичила» свідчить про дію в минулому часі, тобто завершену дію. Тож словосполучення «позичила для особистих потреб» суд розцінює, як таке що підтверджує факт отримання грошей відповідачкою. Також суд зауважує, що статтею 204 ЦК передбачено презумпція правомірності правочинів, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 1051 ЦК передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З аналізу зазначених норм вбачається, що якщо учасник цивільних правовідносин заперечує дійсність договору позики, то він має звернутись до суду з вимогою про визнання такого договору недійсним. Натомість, відповідачка не зверталась до суду з такими вимогами та не заявляла зустрічного позову. Отже суд не вбачає підстав вважати, що правочин, укладений між сторонами на підставі позикової розписки, не є договором позики та не породжує позикове зобовязання. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між сторонами 07.12.2015р. був укладений саме договір позики за яким відповідачка отримала від позивача 1700000грн і зобовязувалась повернути їх до 01.01.2016р., проте не виконала свого зобовязання. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тож на підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 6890грн, що має бути відшкодовано позивачу відповідачкою. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved