Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду за станом на теперішній час знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд, позивач посилалась на ті обставини, що на підставі відповідних правовстановлюючих документів власником квартири під №1 в будинку №18 по вулиці Валентини Терешкової у місті Одесі на праві приватної власності являється [PERSON] 31 травня 2008 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди вказаної квартири строком на 35 місяців, відповідно до положень якого, зокрема, орендар [PERSON] зобовязалась безперешкодно допускати орендодавця [PERSON] до приміщення з метою перевірки його використання. Але як свідчила позивач, всупереч досягнутих домовленостей, що знайшли своє відбиття в укладеному договорі, з січня 2010 року відповідач [PERSON] не допускає її до спірного приміщення, що являється порушенням низки істотних умов договору. У звязку з викладеним, позивач [PERSON] первісно просила суд розірвати вказаний договір. В процесі розгляду справи первісні вимоги сторони позивача були змінені. [PERSON] зазначала, що з метою підтримання нерухомості в належному технічному стані, покращення конструктивно-інженерних характеристик обєкту та задоволення побутових потреб, нею власними силами й за власний рахунок було здійснено низку певних ремонтно-відновлювальних, реконструкційно-будівельних робіт по квартирі, результатом яких стало утворення нежитлового офісного приміщення. Однак, як посилалась [PERSON], відповідач невмотивовано не визнає її майнових прав на реконструйовану квартиру, що викликає виникнення значних перешкод в належному й повному користуванні останньою своєю власністю. Саме з підстав викладеного, [PERSON] й звернулась в суд з відповідним позовом, остаточно заявляючи вимогу про визнання за нею права власності на нерухомість. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання зявилась, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надійшла заява про визнання заявленого позову. Згідно ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнала у повному обсязі, про що свідчить надана суду письмова заява, суд зважав можливим ухвалити рішення про задоволення сього позову. Разом з тим, відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою повідомленої відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі Договору дарування від 12 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №9706, квартира під №1 в будинку №18 по вулиці Валентини Терешкової у місті Одесі на праві приватної власності належить [PERSON]. Право власності за вказаним правовстановлюючим документом було належним чином зареєстроване в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11521425 від 11 серпня 2006 року, складений повноважними особами КП «ОМБТІ та РОН». 31 травня 2008 року між [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір оренди вказаної квартири, відповідно до умов якого орендодавець [PERSON] передає, а орендар [PERSON] приймає в строкове користування зазначену нерухомість (надалі за текстом Договір). Відповідно до п.2.1. Договору, приміщення надається в оренду на строк в 35 місяців з моменту його прийняття за актом передання-приймання, який підписується сторонами та скріплюється печаткою обох сторін. Згідно п.4.1 Договору, орендодавець має право один раз в місяць здійснювати перевірку порядку використання орендарем приміщення та стану приміщення. В той же час, як було встановлено сторонами в п.5.2. Договору, орендар зобовязаний використовувати приміщення виключно за цільовим призначенням; утримувати приміщення у порядку, передбаченому санітарними і протипожежними правилами, а також правилами експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного та інженерного устаткування; не здійснювати перебудову та перепланування приміщення без письмової згоди орендодавця; безперешкодно допускати орендодавця до приміщення з метою перевірки його використання у відповідності до цього Договору. В той же час, позивачем з метою покращення інженерно-технічного стану приміщень та задоволення побутових потреб, власними силами й за власний рахунок було здійснено ряд певних реконструкційно-будівельних робіт, наслідком виконання яких стало утворення нежитлового офісного приміщення, загальною площею 43,3кв.м. Вчинення подібних дій Договором не заборонялось. На підтвердження дотримання вимог діючих будівельно-технічних, архітектурних, протипожежних, санітарних та екологічних норм й приписів при здійсненні реконструкційно-будівельних заходів по квартирі, позивач [PERSON] посилалась, зокрема на Технічний висновок про можливість подальшої експлуатації після реконструкції обєкта нерухомості у вигляді нежитлового приміщення №1 в будинку №18 по вулиці Валентини Терешкової у місті Одесі, згідно якого реконструкція обєкту відповідає існуючим санітарно-епідеміологічним, протипожежним, будівельним та технічним нормам у звязку з чим спеціалістами була встановлена обєктивна конструкторська, інженерно-технічна можливість подальшої експлуатації обєкта у якості нежитлового приміщення. Документація присутня у справі. З документації вбачається, що на теперішній час спірне нежитлове приміщення, загальною площею 43,3кв.м., складається з: 1 приймальні, площею 25,8кв.м., 2 кабінету, площею 6,3кв.м., 3 кабінету, площею 7,8кв.м., 4 санвузлу, площею 1,6кв.м., 5 коридору, площею 1,8кв.м. із влаштуванням самостійного входу-виходу безпосередньо на вулицю Космонавтів у місті Одесі. Як вказує ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до вимог ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле, за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку й не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. При цьому, слід зазначити, що в ЦК України, як й в інших актах цивільного законодавства відсутні норми права, які б чітко регулювали подібні за змістом правовідносини стосовно здійснення ремонтно-реконструкційних заходів по певних приміщеннях з метою фактичного їх перетворення в офісні із досягненням належного рівня відповідних побутових потреб. Як вказує ст. 8 ч.1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Спираючись на вказану норму закону, судом не встановлено порушень базового цивільного закону в діях [PERSON] стосовно виконання реконструкційних робіт й обґрунтовано визнається право останньої на їх здійснення. Як чітко наголошує ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, зважаючи на позов [PERSON], судом не встановлена незаконність набуття нею майнових прав на вказане нерухоме майно. Разом з тим, судом не отримано будь-яких відомостей стосовно обґрунтованого невизнання права власності позивача з боку [PERSON] на згадуване приміщення. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі чинного цивільного законодавства України, зважаючи на виготовлену ліцензованими спеціалістами інженерно-технічну документацію, суд вбачає можливим, на вимогу позивача, визнати за [PERSON] право власності на згадувані приміщення реконструйованої нерухомості. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved