overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до Менського районного суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 05.08.1995 року перебуває із відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON], 1999 року народження. Подружнє життя із відповідачем не склалося в сім'ї виникають конфлікти, непорозуміння. З лютого 2011 року проживають окремо, в різних населених пунктах, сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. При цьому зазначила, що після розірвання шлюбу просить залишити прізвище - [PERSON]. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76 ЦПК України. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 02 серпня 1995 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в шлюбі зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Менської районної ради Чернігівської області, актовий запис № 64, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05 серпня 1995 року (а.с. 4). Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило би інтересам одного із них, що мають істотне значення. Оскільки в судовому засіданні було встановлено і підтверджено факт припинення шлюбних стосунків між сторонами, враховуючи небажання позивача зберігати родину, те, що реєстрація шлюбу носить формальний характер, а подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам, що має істотне значення, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про розірвання шлюбу із відповідачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до Менського районного суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 29 липня 2005 року перебуває із відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, сина [PERSON], 2006 року народження та доньку [PERSON], 2009 року народження. Подружнє життя із відповідачем не склалося так як останній зловживає алкоголем, зраджує, фізично та морально її принижує. Хоча на даний час вони й проживають разом та ведуть спільне господарство, просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. При цьому зазначила, що після розірвання шлюбу просить залишити прізвище - [PERSON]. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76 ЦПК України. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 29.07.2005 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в шлюбі зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Менського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 38, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29 серпня 2005 року (а.с. 5). Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило би інтересам одного із них, що мають істотне значення. Оскільки в судовому засіданні було встановлено і підтверджено факт припинення шлюбних стосунків між сторонами, враховуючи небажання позивача зберігати родину, те, що реєстрація шлюбу носить формальний характер, а подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам, що має істотне значення, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про розірвання шлюбу із відповідачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовує тим, що 08 грудня 2007 року виконавчим комітетом Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Спільне життя [PERSON] з відповідачем не склалося, оскільки вони втратили почуття поваги один до одного, між ними виникають постійні сварки та суперечки. [PERSON] переконана, що спільне життя і збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам. Тому, позивач просить суд розірвати шлюб. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про своє ставлення до пред'явленого позову суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 2007 року виконавчим комітетом Великоолексанрівської сільської ради Бориспільського району Київської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.3). Від цього шлюбу дітей вони не мають. Відповідно до ч.1 ст.110 та ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд задовольняє його і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не можуть жити однією сім'єю. Відновлювати відносини не бажають, мають намір в подальшому створити окремі сім'ї. Викладене свідчить про те, що подальше існування шлюбу порушуватиме права та інтереси позивача. Ці обставини є самостійною та достатньою підставою для розірвання шлюбу. Докази, які б спростовували обгрунтованість цього висновку, в матеріалах справи відсутні. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.1), вбачається, що при пред'явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір. Пред'явлений нею позов задоволений. Тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить визнати недієздатною її бабу [PERSON], [INFO], яка страждає на психічне захворювання та перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері Бердичівської центральної міської лікарні. В результаті хвороби вона не усвідомлює значення своїх дій, та не може керувати ними, потребує стороннього догляду та контролю. Просить призначити її опікуном бабусі. У судовому засіданні заявниця підтримала вимоги заяви. Представник заінтересованої особи, органу опіки та піклування підтримала подання про призначення опікуном [PERSON] - [PERSON] Дослідивши докази, суд вважає можливим заяву задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявниця є внучкою [PERSON], проживає з нею без реєстрації ( а.с. 8). [PERSON] перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері Бердичівської ЦМЛ ( а.с.11). Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 407-2014 від 21 жовтня 2014 року [PERSON] в останні 2-3 роки страждає на виражену деменцію внаслідок змішаного органічного ураження головного мозку (атрофічного та судинного генезу) з періодичним порушенням психіки. Внаслідок даного захворювання з липня 2014 року перебуває під наглядом лікаря психіатра. [PERSON] в силу наявних у неї психічних порушень (вираженого зниження в інтелектуально-мнестичній та емоційно-вольовій сфері, проявів сенсорної та моторної афазії, порушення критичних здібностей, неспроможності до глибокого синтезу та аналізу подій) неспроможна у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зважаючи, що згідно висновку експерта [PERSON] не спроможна на даний час усвідомлювати значення своїх дій та керувати, внаслідок психічних порушень, суд вбачає підстави для визнання її недієздатною Відповідно до статей 60 та 63 ЦК України у разі визнання особи недієздатною суд встановлює опіку над фізичною особою і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічними, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов'язки опікуна або піклувальника. Згідно подання органу опіки та піклування, виконком Бердичівської міської ради вважає за доцільне призначити [PERSON] опікуном [PERSON] у разі визнання її недієздатною. Суд не вбачає перешкод для призначення заявника опікуном. На підставі викладено та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що під час оформлення права власності на земельну ділянку, для обслуговування житлового будинку виявилось, що її прізвище в договорі купівлі - продажу житлового будинку вказане [PERSON], замість [PERSON], як в посвідці на тимчасове проживання. Заявник надала суду письмову заяву, в якій просить суд слухати справу без її участі, на підставі наявних у справі доказів. Зацікавлена особа надала суду заяву в якій просить слухати справу без їх участі, заявлені вимоги визнають в повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 256 ЦПК України суд встановлює факти належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2002 року заявниця отримала тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні де її прізвище вказано [PERSON] ( а.с.8.). Із ксерокопії договору купівлі - продажу від 16 жовтня 2002 року посвідченою Ізюмською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1868 вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купила цілий жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 600 кв.м. ( а.с.9). Встановлення факту носить для заявника юридичне значення. Таким чином, зібрані в справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту належності правовстановлюючого документа заявнику.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про визнання [PERSON] недієздатним та встановлення над ним опіки. В обґрунтування заяви зазначала, що її син - [PERSON], [INFO] є інвалідом 1-ої групи, знаходиться на обліку в лікаря - психіатра в зв'язку з психічним захворюванням. Самостійно та в повному обсязі підтримувати своє життєзабезпечення, захищати свої права та виконувати обов`язки не може, потребує постійного стороннього догляду та контролю. Посилаючись на те, що [PERSON] страждає на психічний розлад, внаслідок чого не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, заявниця просила визнати його недієздатним та встановити над останнім опіку, призначивши її опікуном сина. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні свою заяву підтримала в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Бузилова К.В. в судовому засіданні вважала, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення заявниці, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши амбулаторну картку [PERSON], суд прийшов до висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є інвалідом 1-ої групи та знаходиться на обліку в лікаря - психіатра Вознесенської ЦРЛ в зв'язку з психічним захворюванням. Внаслідок своєї хвороби він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зокрема не може самостійно та в повному обсязі підтримувати своє життєзабезпечення, захищати свої права та виконувати обов`язки, потребує постійного стороннього догляду та контролю. Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження актом №450 судової психіатричної експертизи від 01 жовтня 2014 року, іншими матеріалами справи (а.с. 2, 4), записами в амбулаторній картці. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Тому, враховуючи обставини справи, суд знаходить підстави для визнання [PERSON] недієздатним, оскільки це буде відповідати його інтересам. Згідно ч. 2 ст. 39 ЦК України порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України Відповідно до положень ч. 1 ст. 241 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Тому, враховуючи ту обставину, що заявниця - близький родич особи, над якою встановлюється опіка (мати), є дієздатною особою, за станом здоров'я, матеріальним та сімейним становищем, особистими якостями може виконувати функції опікуна, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування від 08 серпня 2014 року, суд вбачає підстави для призначення саме [PERSON] опікуном [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] Харківської області. Відповідач прописаний в будинку, але не проживає з лютого 2013 року. В зв'язку з чим не може оформити субсидію, розпоряджатись належним чином своєю власністю. Надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі повторної неявки відповідача в судове засідання. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча і був повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, заперечень проти позову не надіслав. Третя особа, завідувач Ізюмського РС ГУДМС України в Харківській області надав суду письмову заяву де просить суд слухати справу за їх відсутності, в частині винесення рішення покладається на розсуд суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статей 224-226 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 жовтня 1990 року ( а.с. 7). Відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в спірному будинку з 12 лютого 2013 року, але жодного дня в даному будинку не мешкав, що підтверджується довідкою квартального комітету та актом жителів [ADDRESS] Харківської області (а.с. 8,13). За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні до постійного проживання у них. Глава 28 ЦК України визнає житло об'єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При таких даних позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивачка вказує на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі. Проте, дев'ять років у квартирі не проживає, комунальні платежі за квартиру не сплачує, його майна в квартирі немає. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати відповідача на підставі ст. 405 ЦК України, таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Позивачка та відповідач в судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У відповідності зі ст. 224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили той факт, що відповідач не проживає у [ADDRESS], вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Правовідносини з приводу користування приватними жилими приміщеннями регулюються главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 серпня 2003 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2003 року. Відповідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Миколаївській області від 29 вересня 2014 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 26 травня 2006 року. Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаній квартирі протягом останніх дев'яти років. Ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає. Його майна у квартирі немає, комунальні платежі та квартирну плату не сплачує, заходів по вселенню у квартиру не приймає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що відповідач, у зазначеній квартирі не проживає протягом тривалого часу. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач не проживає в [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 07.03.1991 року по 04.03.2013 року. Відповідач наслідок зловживання спиртними напоями, систематично влаштовує конфлікти, в ході яких її ображає нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, наносить легкі тілесні ушкодження. Відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім»ї за ст..173-2 ч.2 КпАП України. Вказаними діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що вона постійно переживає фізичний біль, душевний біль, емоційний стрес, в неї виникає страх за своє здоров»я та життя. Просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100000 тис. грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник позовних вимог не визнали , просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.03.1991 року по 04.03.2013 року. Між сторонами як до розірвання шлюбу, так і після його розірвання виникали сварки, з приводу яких [PERSON] неодноразово зверталась до міліції. За результатами звернень [PERSON] неодноразово виносились постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст..173-2 ч.2 КпАП України за насильство в сім»ї, зокрема 28.09.2011 року, 14.01.2013 року, 29.01.2013 року. Наявність у позивачки легких тілесних ушкоджень підтверджується актами судово-медичних обстежень від 08.01.2013 року та від 14.01.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вважає, що постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не містять даних про наявність вини [PERSON] в спричиненні позивачці тілесних ушкоджень, а самі акти медичного обстеження, за відсутності інших доказів, не можуть свідчити, що саме відповідач завдавав тілесних ушкоджень [PERSON] Крім того, позивачкою не надано доказів про наявність причинного зв'язку між спричиненими їй тілесними ушкодженнями та погіршенням стану здоров'я. Виходячи з недоведеності фактів спричинення відповідачем тілесних ушкоджень [PERSON], суд не вбачає підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed