Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

В провадженні Добропільського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Новоушинської районної державної адміністрації у Хмельницькій області, в якому позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.05.2017 року просить: позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з дня подачі позову. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 26.08.2006 року по 12.05.2016 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають малолітнього сина - [INFO]. З березня 2014 року відповідач не цікавився дитиною, допомоги не надає, у зв'язку з чим просить позбавити останнього батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дитини. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, за участі її представника. Представник позивача до суду не прибув, надав клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується публікацією оголошень про виклик до суду в газетах «Урядовий кур'єр» від 26.05.2017 року № 96 (5965), від 21.06.2017 року № 114 (5983), Донеччина від 26.05.2017 року № 19 (15957), оголошення на офіційному порталі «Судова Влада». Представник заінтересованої особи в судове засідання не прибув, до суду було надано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого, позивач не заперечував. Суд, дослідивши надані до матеріалів справи письмові докази зазначає наступне 26.08.2006 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у відділі реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] Актовий запис у Книзі реєстрації шлюбів № 224. Прізвище позивача після реєстрації шлюбу - [PERSON]. [INFO] народився [PERSON], батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується копіює свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області. Актовий запис у Книзі реєстрації народжень № 332. 12.05.2016 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області, у справі № 227/907/16-ц прийнято рішення про розірвання шлюбу між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішення набрало законної сили 24.05.2016 року. З вказаного рішення вбачається, що шлюбні відносини між подружжям припинилися з березня 2014 року, спільне господарство не ведеться, відповідач не цікавиться дитиною та не надає жодної допомоги. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що відповідач з березня 2014 року не цікавиться дитиною підтверджені судовим рішення, яке набрало законної сили та не потребує додаткового доказування. Згідно довідки від 05.08.2015 року № 6811000095 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення виданої на ім'я [PERSON], встановлено, що остання, разом зі сином - [PERSON] перемістилися з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в [ADDRESS] Відповідно до інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, інформація про [PERSON], [INFO], станом на 12.05.2017 року відсутня. 13.03.2017 року [PERSON] звернулась до Новоушицької РДА із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Відповідно до висновку Новоушицької районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO] та відповідність його інтересам дитини від 24.03.2017 року № 24-30/619/2017, районна державна адміністрація як орган опіки та піклування прийшла до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] є доцільним та відповідає його інтересам. З вказаного висновку та долучених до нього матеріалів встановлено наступне: [PERSON] проживає разом зі сином [PERSON] на території Новоушицької селищної ради без реєстрації місця проживання (довідка від 13.03.2017 року № 821); [PERSON] на території Новоушицької селищної ради не зареєстрований та не проживає (довідка від 13.03.2017 року № 822); [PERSON] отримує допомогу як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, районів проведення антитерористичної операції (довідка УПСЗН від 09.03.2017 року № 978); згідно з актом обстеження на предмет проживання, затвердженим головою Новоушицької селищної ради від 09.03.2017 року, комісією у депутата селищної ради виборчого округу № 5 П. Бабака, сусідві [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] з сином [PERSON] проживаються у своєї бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Батько дитини [PERSON] за вказаною адресою не проживає і ні разу не з'являвся, місце його перебування невідоме; малолітній [PERSON] навчається в 4-Б класі Новоушицького НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст. № 1, гімназія» (довідка від 03.03.2017 року № 01-48); [PERSON] навчається в даній школі з 01.09.2014 року, вихованням сина займається мати, яка відвідує батьківські збори, масові заходи, що проводяться в класі та школі, батько [PERSON] в школі не з'являвся (довідка від 16.03.2017 року № 01-57); згідно пояснень [PERSON] від 13.03.2017 року, у зв'язку з політичними обставинами на Донбасі, вона разом з сином переїхала в смт. Нова Ушиця до своєї бабусі [PERSON], чолові їхати з ними відмовився; з червня 2014 року колишній чоловік не підтримує з нею та сином ніяких відносин, не піклується про фізичних і духовний розвиток дитини, не займається його навчанням та вихованням, не забезпечує дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, життям сина він не цікавиться та зовсім не спілкується з ним, матеріальної допомоги не надає; відповідно до акту обстежень умов проживання від 20.03.2017 року, складеного службою у справах дітей райдержадміністрації, мати дитини [PERSON] разом з сином [PERSON] проживає в [ADDRESS] у будинку бабусі [PERSON] та батька [PERSON], для виховання та розвитку дитини умови створені, є всі необхідні меблі та побутова техніка, у кімнатах чисто, прибрано, речі упорядковані, у дитини є окрема кімната з ліжком, шафою для одягу, письмовий стіл, стільчик, телевізор, дитина забезпечена належним одягом та взуттям; батько з дитиною не проживає та не спілкується більше 2 років, ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання сина, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться його життям та здоров'ям, не бере участі у важливих питаннях, що стосуються захисту його прав та інтересів, вказане також підтверджується поясненнями [PERSON] від 06.03.2017 року, [PERSON] від 09.03.2017 року та [PERSON] від 09.03.2017 року. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом п.2 ч.1 ст. 164 СК України суд може позбавити матір, батька батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють належних умов для проживання дитини, умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Частина 5 ст. 19 СК України покладає на орган опіки та піклування подати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. Як зазначено вище, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON]. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Під час судового розгляду справи підтверджено, що відповідач не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, навчанням в школі, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Враховуючи дані обставини та те, що позбавлення батьківських прав це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, враховуючи висновок органу опіки та піклування, суд вважає, що з метою захисту прав та інтересів дитини, відповідача необхідно позбавити батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини, в зв'язку з чим позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню повністю. За таких обставин суд вважає можливим позбавити відповідача - [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Враховуючи обов'язок батька утримувати свого сина до його повноліття, передбачений ст. 180 СК України, вимоги ст. 182 СК України, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів свого заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн, то суд вважає за необхідне в цій частині відмовити з огляду на таке. Позивачем не було надано до суду мотивованого розрахунку понесених витрат відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, відсутній розрахунок витрат із посиланням на відповідні норми права. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Суд вважає наданий представником позивача розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в розмірі 2000 гривень, а також договір про надання юридичних послуг неналежними доказами на підтвердження понесення витрат на вказану суму, а вимоги щодо стягнення витрат на отримання правової допомоги такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved