Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

В провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дітей. Позов обґрунтовано тим, що 18.09.1999 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Харків, актовий запис №382. За період шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Поступово стосунки між подружжям погіршилися, подальше спільне проживання стало неможливим. Між ними втрачено почуття любові та поваги, вважають, що шлюб зберегти неможливо. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.12.2020 року відкрито провадження по справі. Відповідач [PERSON] року подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого не заперечує проти розірвання шлюбу; не заперечує проти визначення місця проживання спільної дитини з матір`ю. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 18.09.1999 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Фрунзенському відділі державної реєстрації актів цивільного стану м. Харків, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . У шлюбі народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] Діти проживають нарізі з матір`ю. Також суд зазначає, фактичне визнання відповідачем позовних вимог. Згідно ст. 24 ч.1 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Сторони погодили, що діти проживатимуть разом із матір`ю. А тому, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved