Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

в позові казано, що з 16/08/2000 р. по 08/06/2004 р. позивач працював у відповідача. Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому копій колективних договорів №134 від 02/08/2000 р. та №43 від 27/03/2002 р. Відповідач відмовив позивачу в його заяві, а тому позивач просив суд зобов`язати відповідача надати йому копії відповідних колективних договорів. Позивач подав суду заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник відповідача заперечила позов з тієї підстави, що з моменту звільнення позивача з роботи у відповідача пройшло більше трьох років, а тому просила застосувати строк позовної давності до прохання позивача. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до довідки відповідача від 19/05/2011 р. позивач працював у відповідача з 16/08/2000 р. по 08/06/2004 р. Вказану обставину в судовому засіданні не заперечила і представник відповідача. 08/02/2012 р. позивач надіслав відповідачу заяву про надання йому копій колективних договорів №134 від 02/08/2000 р. та №43 від 27/03/2002 р. Відповідно до відповіді відповідача від 01/03/2012 р. позивачу не було надано копій колективних договорів №134 від 02/08/2000 р. та №43 від 27/03/2002 р. В ст. 34 Конституції України вказано, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. В ст. 302 ЦК України зазначено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. В ст. 2 Закону України «Про інформацію» вказано, що основними принципами інформаційних відносин є гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією. Відповідно до ст. 274 ЦК України обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею. Отже позивачу належить право на запитування у відповідача спірної інформації. В свою чергу відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В ст. 269 ЦК України вказано, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В ст. 7 Закону України «Про інформацію» вказано, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Отже право на інформацію, як особисте немайнове право позивача, не обмежене часом, а тому до спірних відносин сторін не може бути застосовано позовну давність. Суду не надано доказу того, що спірна інформація належить до комерційної таємниці чи іншої таємниці, що захищена законом. Таким чином позов обґрунтовано належними правовими підставами в частині надання позивачу копій спірних колективних договорів. В свою чергу законодавством не гарантовано позивачу право на самостійне прохання про визнання рішення відповідача незаконним. Так само не може бути визнано рішенням відповідача, викладену ним правову позицію у відповідь на заяву позивача. При цьому відповідач не є органом державної влади або місцевого самоврядування, що гарантувало б позивачу право на оскарження законності його рішень. Тому у вказаній частині позов не обґрунтовано належними правовими підставами. В свою чергу обґрунтування позову, відповідно до змісту ст. ст. 10, 11, 60, 131 ЦПК України покладено саме на позивача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial