Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за рамковою угодою та договорами про надання траншу, укладеного на її підставі, третя особа - Українсько-німецьке мале підприємство з іноземними інвестиціями «Фогтланд» у вигляді ТОВ, за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ПроКредит Банк» про належне виконання кредитних договорів, треті особи - [PERSON], Українсько-німецьке мале підприємство з іноземними інвестиціями «Фогтланд» у вигляді ТОВ. В обґрунтування позову повноважний представник сторони позивача вказує, що 18 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено Рамкову угоду №786, на підставі якої були укладені: договір про надання траншу №5.15807/786 від 18 грудня 2007 року згідно умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 21000,00 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами процентів з розрахунку 18,0% річних; договір про надання траншу №5.17882/786 від 26 серпня 2008 року, згідно умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 40000,00 доларів США на строк користування 48 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами процентів з розрахунку 17,0% річних. На забезпечення виконання основного зобов'язання між банком та [PERSON] був укладений договір поруки. Однак як зазначає представник позивача, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, [PERSON], в порушення умов укладених договорів суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у зв'язку з чим банк звернувся з даним позовом до суду, в якому уточнивши первісні вимоги остаточно просив стягнути з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] суми заборгованості за договорами про надання траншу в загальному розмірі 1360061,19 гривень Справа вже розглядалась судом. Так, згідно заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2012 року заявлений позов був задоволений. Але за заявою відповідача [PERSON] ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2013 року вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляді справи правове обґрунтування позову ПАТ «ПроКредит Банк» не змінювалось. Заперечуючи проти обґрунтованості первісних вимог, від [PERSON] надійшов зустрічний позов із сукупністю вимог до ПАТ «ПроКредит Банк» про належне виконання кредитних договорів. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та визнаючи при цьому наявність заборгованості, сторона посилалась на ті обставини, що банком невірно здійснено розрахунок заборгованості та при проведенні зарахувань не дотримано вимог п.7.7. рамкової угоди. Виходячи з викладеного, [PERSON] просив зобов'язати ПАТ «ПроКредит Банк» до належного виконання умов договір. Представник ПАТ «ПроКредит Банк» у відкрите судове засідання не з'явився, банк повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, від представника банку надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але відповідачі приймали участь в засіданнях по справі, проти задоволення первісного позову заперечували. Представник Українсько-німецького малого підприємства з іноземними інвестиціями «Фогтланд» у вигляді ТОВ у відкрите судове засідання не з'явився, товариство повідомлялось судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши відповідні позови, письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування законних підстав для задоволення позову ТОВ «ПроКредит Банк» та відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 18 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (в теперішній час - ПАТ «ПроКредит Банк») - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, було укладено Рамкову угоду №786, на підставі якої були укладені: договір про надання траншу №5.15807/786 від 18 грудня 2007 року згідно умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 21000,00 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами процентів з розрахунку 18,0% річних; договір про надання траншу №5.17882/786 від 26 серпня 2008 року, згідно умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 40000,00 доларів США на строк користування 48 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами процентів з розрахунку 17,0% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань, між ЗАТ «ПроКредит Банк» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір поруки №786-ДП1 від 18 грудня 2007 року, згідно умов якого [PERSON] поручилась перед ЗАТ «ПроКредит Банк» за виконання усіх зобов'язань [PERSON] у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Крім того, між ЗАТ «ПроКредит Банк» - з одної сторони, та Українсько-німецьким малим підприємством з іноземними інвестиціями «Фогтланд» у вигляді ТОВ - з іншої сторони, був укладений договір застави рухомого майна №786-ДЗ1 від 18 грудня 2007 року, за умовами якого для забезпечення повного виконання основних зобов'язань та вимог ЗАТ «ПроКредит Банк», Українсько-німецьке мале підприємство з іноземними інвестиціями «Фогтланд» у вигляді ТОВ передає в заставу банку певне майно. Як свідчив представник банку, в порушення вимог договорів про надання траншу, відповідач [PERSON] умови договорів не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, судом звернуто увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону та на підставі встановлених фактів по справі суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом рамкової угоди, кредитних договорів, договорів забезпечення. Однак відповідач [PERSON] не виконує відповідного грошового зобов'язання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень договорів про надання траншу, боржник [PERSON] отримав визначену суму кредитних коштів в користування відповідно за договором від 18 грудня 2007 року - до 18 грудня 2010 року, а за договором від 26 серпня 2008 року - до 26 серпня 2014 року. Однак як погодили сторони в рамковій угоді, договорах про надання траншу, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі неналежного виконання зобов'язання, що відповідає вимогам закону (ст. 1050 ч.2 ЦК України). В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник [PERSON] прострочив виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та процентів за правочинами. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Матеріали справи свідчать, що належне виконання позичальником грошового зобов'язання за договорами було забезпечено неустойкою, порукою. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин і виходячи із умов договорів, суд прийшов до наступного висновку. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з розрахунку заборгованості за договорами станом на 24 жовтня 2013 року, за яким загальна сума боргу [PERSON] становить 1360061,19 гривень. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення вимог ПАТ «ПроКредитбанк» та за даним спором стягненню з відповідачів підлягає вказана грошова сума. Перевіряючи обґрунтованість зустрічного позову, суд звернув увагу на наступне. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України). Факти укладення рамкової угоди, договорів про надання траншу підтверджуються підписами сторін у договорах, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обов'язків. До даного висновку суд приходить виходячи, з одного боку - з факту надання банком грошових коштів [PERSON] на умовах договорів у визначений правочинами строк та спосіб, а з іншого боку - з фактів відкриття позичальникові відповідного рахунку, отриманням грошових коштів позичальником та подальшого використання на власний розсуд. З огляду на позицію сторони [PERSON], позичальник мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що встановлено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку [PERSON] здійснено не було. Таким чином, суд встановив, що сторони вчинили дії, які з одного боку засвідчують їх бажання укласти відповідні договори, а з іншого - спрямовуються на виконання укладених договорів. Відповідними діями сторони підтвердили факт укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх виконання. Аналіз матеріалів справи не підтверджує посилань [PERSON] на помилковість розрахунків заборгованості за договорами про надання траншу. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Але в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відтак, суд не встановив підстав для задоволення відповідної вимоги [PERSON] та прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» суму оплаченого судового збору у розмірі 1700,00 гривень та суму оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - в розмірі 120,00 гривень

Outcome: approved