Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

в позові вказано, що в 2011 р. сторони зареєстрували шлюб, в якому у 2012 році народився син [PERSON], який проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач систематично влаштовував конфлікти, виявляв неповагу, ухилявся від виконання сімейних обов`язків; з травня 2016 р. сторони не підтримують відносини, примирення є неможливим. Відповідач не приймає участь у видатках на утримання дитини, інших утриманців немає, фізично здоровий. Тому позивачка просила суд про розірвання шлюбу сторін та про присудження стягнення з відповідача аліментів в сумі 1000 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з підстав, що в ньому вказані. В судовому засіданні відповідач надав пояснення про те, що спору про місце проживання та характер виховання дитини між сторонами немає, оскільки не заперечує проти проживання дитини із позивачкою. Крім цього відповідач надав пояснення про те, що він не має можливості сплати судовий збір, а тому його сплату слід віднести на позивачку. Представник органу опіки та піклування підтримала позов в частині визначення місця проживання дитини з позивачкою, а також щодо присудження аліментів. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про шлюб №102752 сторони зареєстрували шлюб 03/12/2011 р. Відповідно до свідоцтва про народження № 211682 13/08/2012 р. сторін зареєстровано батьками [PERSON]. Відповідно до п. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ статті 110\~ цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України ,,Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Таким чином позивачкою доведено правові підстави позову в частині стягнення аліментів в розмірі 800 гривень щомісячно, однак позивачкою не доведено перед судом наявності у неї витрат або інших правових підстав для присудження аліментів в сумі 1000 гривень. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial