Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

В поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилається на те, що він є законним володільцем автомобіля [NUMBER]. Постановою Сокирянського районного суду від 12.10.2015 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що призвело по пошкодження перебуваючого в володінні [PERSON] автомобіля, та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 грн. З вини відповідача його автомобіль [NUMBER] було пошкоджено, а йому, як його володільцю, заподіяно майнову шкоду, розмір якої визначено спеціалістом в сумі 17480,75 грн. Також, діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в наступному: У момент дорожньо-транспортної пригоди в його автомобілі знаходилася його дружина, [PERSON], яка від удару вилетіла з автомобіля через переднє лобове скло, від чого він отримав сильний стрес та до цього часу погано спить, є знервованим. Такий стрес перешкодив його адаптації після пережитого під час служби в зоні АТО та підірвав його нестабільну психіку. Для утримання сім'ї він неофіційно працював на будівництві та своїм автомобілем доїжджав до місця роботи, однак внаслідок пошкодження відповідачем автомобіля він вимушений був відмовитися від деякої роботи, а на іншу доїжджати громадським транспортом. Це спричинило ряд сімейних проблем. Також, внаслідок пошкодження відповідачем його автомобіля, він позбавлений можливості виїжджати з сім'єю на відпочинок. Підставою своїх вимог про відшкодування моральної шкоди він зазначає заподіяння йому та членам його сім'ї неправомірними діями відповідача душевних страждань п.2). ч.2 ст.23 ЦК України. З урахуванням того, що з моменту заподіяння шкоди минув вже майже рік, а відповідач до цього часу не відшкодував йому матеріальну шкоду, розмір моральної шкоди він оцінює в 50000 грн. Враховуючи обставини, зазначені в постанові Верховного Суду України у справі №6-2808цс15 від 20.01.2016 року, вважає за доцільне пред'явити вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди до винної особи, а не до страхової компанії, з якою відповідач уклав договір страхування. Просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь: завдану майнову шкоду в розмірі 17480,75 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1929,21 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., витрати по залученню спеціаліста в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Іванічек О.І. позовній вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, та доповнили, що доказів використання позивачем пошкодженого відповідачем автомобіля для доїзду на роботу, вони надати суду не можуть, оскільки останній працював в м.Чернівці будівельником неофіційно. Також, на своїй земельній ділянці він вирощував полуницю та яблука і вищевказаним автомобілем перевозив їх на ринок, однак внаслідок пошкодження відповідачем його автомобіля, позбавлений такої можливості. Після ДТП ні [PERSON], ні його страхова компанія не повідомили його про те, що цивільна відповідальність відповідача є застрахованою. Останній повідомив його про необхідність звернення до НАСК «Оранта» тільки після подачі ним позову до суду. На момент ДТП на його утриманні перебувало 2 малолітніх дітей і дружина, що доглядала дитину віком до 3-х років. В результаті винних дій відповідача він переніс сильний стрес від того, що побачив, як дружина випала через переднє лобове скло на капот автомобіля, а теща опинилася на передньому пасажирському місці дружини. Кошти на відновлення пошкодженого відповідачем автомобіля чи придбання нового автомобіля у нього відсутні, оскільки важко знайти роботу для отримання заробітків. Також, внаслідок пошкодження відповідачем автомобіля він позбавлений можливості відвезти хворіючих дітей в лікарню. Суму завданої йому моральної шкоди в 50000 грн. позивач визначив, виходячи із тяжкості вимушених змін в його житті після заподіяння [PERSON] шкоди, часу та зусиль, які необхідно докласти для відновлення попереднього стану. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у письмовому запереченні на позов, в якому зазначили наступне: Позивач, як потерпілий від дорожньо-транспортної пригоди, заявив позов до винуватця ДТП, а не до страхової компанії, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та судовій практиці. Так, зокрема, відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. В той же час згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, винуватець ДТП повинен сплатити лише різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а не повну суму спричиненої шкоди. Відповідно до судової практики (п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ» №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки») непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Таким чином, потерпіла особа, якій спричинено матеріальну шкоду в результаті пошкодження транспортного засобу при ДТП, повинна звертатися до страхової компанії, або подавати до неї позов, в іншому разі суд повинен відмовити у позовних вимогах, не забезпечених страховим полісом до винуватця ДТП. Позивач, як потерпіла особа, не надав суду доказів свого звернення до страхової компанії, а посилається на своє право відмовитися від вимог до такої компанії. Проте, позивач не надав суду доказів неотримання ним страхового відшкодування, чи в силу відмови страхової компанії, чи в силу інших обставин. Відмова ж повинна бути оформлена в письмовій формі з вказівкою на відповідні підстави, що зазначені в ст.37 Закону та з обгрунтуванням причин відмови. При цьому, незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, за безпідставністю. В судовому засіданні усно доповнили, що страхову компанію «Оранта» [PERSON] повідомив по телефону про страховий випадок з місця ДТП, зателефонувавши на «Гарячу лінію» НАСК «Оранта», після чого протягом трьох днів особисто подав заяву в Сокирянське відділення НАСК «Оранта». [PERSON] в письмовій формі про наявність полісу НАС «Оранта», не повідомляв. Висновок спеціаліста про вартість матеріального збитку даний після спливу 6-місячного строку з моменту ДТП, тому, на їх думку, не доведено, що матеріальну шкоду позивачу завдано саме внаслідок ДТП. Винуватець ДТП не повідомлений про здійснення оцінки вартості матеріального збитку. Висновок спеціаліста вважають неналежним і недопустимим доказом. Отримавши копію постанови у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] 30.05.2015 року, до моменту пред'явлення позову 30.05.2016 року [PERSON], знаючи що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у НАСК «Оранта», не звернувся до неї за отриманням страхового відшкодування, не пред'явив даній компанії висновок спеціаліста. Позивач не довів, що він не отримав страхове відшкодування від НАСК «Оранта». В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною позивача [PERSON] та в момент ДТП з позивачем та своєю матір'ю [PERSON] на власному автомобілі їхали з ринку в с.Романківці додому, в с.Шишківці Сокирянського району, при цьому, вона сиділа на передньому пасажирському сидінні, а її мати- на задньому сидінні, за водієм. Недоїжджаючи до с.Струмок, вони спробували повернути вліво, щоб їхати польовою дорогою. При цьому [PERSON] пригальмував, щоб пропустити білий мікроавтобус, що рухався в попутному напрямку, та коли розпочав маневр повороту, вони почули свист гальм автомобіля, що рухався за ними, однак відбулося зіткнення в задню частину їхнього автомобіля. Від даного удару їхній автомобіль впав носовою частиною в канаву, вона через лобове скло вилетіла на капот, при цьому її ліва нога залишилася затиснутою між сидіннями. Їхній автомобіль відповідачем було сильно пошкоджено, а відремонтувати його чи придбати новий вони не можуть із-за відсутності коштів. [PERSON] припинив роботи по найму у людей, оскільки не має чим доїжджати до місця роботи. В судовому засіданні свідок [PERSON] дала аналогічні показання, що й позивач [PERSON] та свідок [PERSON] Доповнила, що вони з сім'єю доньки [PERSON] проживають з нею в одному домоволодінні та спільно ведуть господарство. Своїм автомобілем позивач [PERSON] возив на ринки вирощені сім'єю полуниці, яблука, а також молочні продукти. Доходи від продажу вищевказаних продуктів і складали сімейний бюджет. В даний час в сім'ї доньки обстановка напружена, не вистачає коштів, немає автомобіля, відсутня можливість заробити кошти, тому вони сваряться. Заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків: Судом встановлено, що постановою Сокирянського районного суду від 12.10.2015 року по провадженню №3/722/717/15 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та призначено стягнення у виді штрафу в розмірі 340.00 грн. Постанова на день звернення позивача з позовом до суду набрала законної сили. Згідно вищезазначеної постанови [PERSON] визнаний винуватим у тому, що він 20.09.2015 року о 10.45 год. на автодорозі Р-63 «Данківці-Вартиківці-КПП «Сокиряни», керуючи транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц», д.н.з. [NUMBER], виконуючи маневр обгону, не врахував те, що водій транспортного засобу марки «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] [PERSON], який рухався попереду по тій самій смузі, подав сигнал про намір здійснити поворот (перестроювання) ліворуч, допустив зіткнення, чим порушив вимоги п.14.2 п. «б» Правил дорожнього руху України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Ст.61 ч.4 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З обставин справи, встановлених в судовому засіданні вбачається, що відповідач [PERSON] не заперечує своєї винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення щодо позивача [PERSON], встановленого постановою суду. Таким чином, суд вважає встановленим, що пошкодження транспортного засобу марки «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER], яким на момент події керував водій [PERSON], відбулося з вини водія автомобіля марки «Мердесес-Бенц», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] З копії свідоцтва про реєстрацію СЕС029504, виданого Вижницьким ВРЕР при ВДАІ УМВС України в Чернівецькій області судом встановлено, що власником транспортного засобу марки «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] є [PERSON]. З копії довіреності [NUMBER], посвідченої 20.10.2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. встановлено, що [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися від його імені транспортним засобом марки «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER], однак на момент пошкодження автомобіля даної довіреності не існувало. П.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що відповідно до статей 386,395,396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відпорвідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). П.2.1 Правил дорожнього руху України в редакції, чинній на час заподіяння шкоди, передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також реєстраційний документ на транспортний засіб. Ст.395 ЦК України передбачено, що одним із речових прав на чуже майно є право володіння. Тобто, [PERSON], як володілець автомобіля [NUMBER], має право на судовий захист такого права. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові по справі №6-2808цс15 від 20.01.2016 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм. Висновком по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ від 16.03.2016 року, виготовленим суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] підтверджується, що вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику транспортного засобу марки «ВАЗ-21099», д.н.з. [NUMBER] внаслідок його пошкодження при ДТП, в цінах станом на час завершення виконання оцінювання, 05.03.2016 року становить 17480,75 грн. При цьому, суд вважає даний висновок належним і допустимим доказом на підтвердження розміру заподіяної позивачу шкоди, а проведення визначення шкоди після спливу 6-місячного строку з моменту ДТП та неповідомлення винуватця ДТП про день та час дослідження автомобіля обставинами, що не впливають на дійсність даного висновку. Наданою відповідачем копією Полісу №А1/3948253 підтверджується, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в НАСК «Оранта» на період з 10.01.2015 року по 09.01.2016 року. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача та його представника проти позову, оскільки вони суперечать вищенаведеним обставинам, доказам, нормативним актам та постанові Верховного Суду України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, в розмірі 17480,75 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, виходячи із підстав позову, зазначених в позовній заяві (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України), зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є необґрунтованими з наступних підстав: Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, у вчиненні якого визнаний винуватим [PERSON], передбачає порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Тобто, дане правопорушення не посягає безпосередньо на людину, членів її сім'ї та близьких родичів, як передбачено п.2 ч.2 ст.23 ЦК України. Оскільки вчинене [PERSON] правопорушення спричинило пошкодження транспортного засобу, яким користувався позивач, однак не містило в собі ознак протиправної поведінки конкретно щодо самого позивача, членів його сім'ї чи близьких родичів, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди з підстав позову, зазначених в позовній заяві, не вбачається, тому в даній частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] судових витрат та витрат, пов'язаних із розглядом справи, суд виходить з наступного: Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем до позовної заяви долучено квитанції про сплату судового збору в сумі 1929,20 грн. (551,21 + 1378,00 грн.). Згідно вимог п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, за позовні вимоги майнового характеру з ціною позову 67480,75 грн. (17480,75 + 50000) підлягав сплаті судовий збір у розмірі 674,81 грн. Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 174,81 грн. підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом. Ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-УІ від 05.07.2012 року передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» N4191-VI від 20.12.2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Долученими представником позивача-адвокатом Іванічеком О.І. до позовної заяви розрахунком суми послуг за надану правову допомогу, актом прийому-передачі наданих послуг від 30.05.2016 року та квитанцією від 30.05.2016 року підтверджується сплату позивачем гонорару в сумі 1500 грн. за складання позовної заяви та особисту участь під час розгляду справи. Однак, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» не передбачено стягнення витрат за складання адвокатом позовної заяви, а станом на день складання акту виконаних робіт - 30.05.2016 року адвокат Іванічек О.І. фактичної участі в судовому розгляді справи не приймав, оскільки його розпочато значно пізніше. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн. згідно вищенаведених документів. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу за участь представника-адвоката Іванічека О.І. в проведених по справі судових засіданнях від 04.01.2017 року та 18.01.2017 року у розмірі, зазначеному в розрахунку суми послуг за надану правову допомогу, акті прийому-передачі наданих послуг від 18.01.2017 року та квитанції від 18.01.2017 року, в сумі 3462,56 грн. Тобто, дана сума витрат на правову допомогу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Заявивши про стягнення з відповідача витрат на придбання пального, пов'язаних з переїздом його представника - адвоката Іванічека О.І. до іншого населеного пункту, позивач посилався на вимоги ст.85 ЦПК України, якою передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Однак, витрати адвоката Іванічека О.І. на придбання пального - бензину марки «А-95-Євро4-Е5» не підпадають під поняття таких витрат, передбачене ч.2 ст.85 ЦПК України. Також, з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що в день придбання представником позивача пального - 12.10.2016 року попереднє судове засідання суддею Побережною О.Д. проводилося за відсутності позивача та його представника, які в судове засідання не з'явилися, тому вимоги позивача щодо стягнення витрат на придбання пального в даній частині також є необґрунтованими. Крім того, представник позивача Іванічек О.І. є адвокатом, який здійснює свою діяльність, за яку отримує гонорар. Отримання адвокатом за здійснення адвокатської діяльності інших видів оплати, законодавством про адвокату не передбачено. Тобто, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на придбання його представником-адвокатом пального, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Ст.79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням спеціалістів. Ч.2 ст.54 ЦПК України передбачено, що спеціаліст може бути залучений до участі у цивільному процесі за ухвалою суду. Однак, ухвала суду щодо залучення до участі у справі, в якості спеціаліста, експерта [PERSON], не виносилася, тому як спеціаліст, останній до участі у справі не залучався в порядку, передбаченому законодавством, а, отже, кошти, сплачені даному експерту позивачем [PERSON], не підпадають під поняття «витрат, пов'язаних із розглядом справи», тому не підлягають стягненню з відповідача [PERSON] За таких обставин, позов підлягає до часткового задоволення, зі стягненням з відповідача на користь позивача судового збору та витрат на правову допомогу. На підставі ст.ст. 23 ч.2 п.2, 1166, 1187 ЦК України та

Outcome: partial