Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

В серпні 2016 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури, в інтересах держави, в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що Бориспільською місцевою прокуратурою під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час виділення земельної ділянки лісового фонду в межах Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району. В результаті чого було встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 02 березня 2010 року, виданого на підставі розпорядження Бориспільської РДА від 09 травня 2003 року №316, [PERSON] був власником земельної ділянки із кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2016 року [PERSON] відчужив дану земельну ділянку на користь [PERSON] На підставі даного договору [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району. Проте, вказана земельна ділянка незаконно вибула з державної власності у зв'язку з чим, виданий державний акт на право власності підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка витребуванню на користь держави. Оскільки, встановлено, що [PERSON] не набув права власності на земельну ділянку та не був її власником на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2016 року. Так, прийняте Бориспільською РДА розпорядження №316 від 06 червня 2003 року не стосувалося питання затвердження права власності [PERSON] на земельну ділянку в адміністративних межах Великоолекандрівської сільської ради Бориспільського району. Крім цього, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства. ДП «Бориспільський лісгосп» не надавав погодження про можливість вилучення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення третім особам та Київський обласний та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавав погодження на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки. Тому керівник Бориспільської місцевої прокуратури просить скасувати запис №14490419 від 13 травня 2016 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] (реєстраційний номер 901315132208) та витребувати на користь держави в особі ДП «Бориспільський лісгосп» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га. У судовому засіданні прокурор Качкалда В.В. підтримала пред'явлений позов та просила суд задовольнити його в повному обсязі. Представники Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Бориспільське лісове господарство» у судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказала на те, що спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] у 2003 році, а саме 09 травня 2003 року на підставі розпорядження Бориспільської РДА №316. Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] на ім'я [PERSON], виданий управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 02 березня 2010 року. Таким чином, саме із дати прийняття Бориспільською РДА розпорядження №316 від 09 травня 2003 року, почав спливати строк позовної давності щодо будь-яких претензій прокуратури та позивача. Представник відповідача зазначила, що прокуратурою без поважних причин пропущено строк звернення до суду вказаним позовом. У зв'язку з цим представник відповідача [PERSON] просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав пропущення строку позовної давності. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судове засідання не з'явився. Він повідомлений про судове засідання через оголошення про виклик у пресі в газеті «Урядовий кур'єр» (а.с.58). Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Бориспільської районної державної адміністрації [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності їхнього представника та зазначив, що при розгляді справи покладається на думку суду. Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Великоолександрівська сільська рада, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 02 березня 2010 року (а.с.17). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І., зареєстрованого в реєстрі за №574, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] вказану земельну ділянку (а.с.18). В подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2016 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Великоолександрівська сільська рада. Вказана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.22). Таким чином, власником спірної земельної ділянки на даний час є [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з положенням ч.1 та ч.2 ст.131 ЗК Українигромадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. У відповідності до положення ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно з ст.126 ЗК України (у редакції 2010 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2016 року, зокрема п.1.2 земельна ділянка, що відчужується належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 02 березня 2010 року. Проте, як вбачається з листа Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі вих.№16 від 27 липня 2016 року на запит керівника Бориспільської місцевої прокуратури, в архіві Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі не виявлено державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 02 березня 2010 року (а.с.25). З листа ГУ Держгеокадастру у Київській області встановлено, що бланк державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] Головне управління не отримувало та відповідно не видавало територіальним органам земельних ресурсів (а.с.26). Крім цього, Державним комітетом України по земельних ресурсах бланк державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] передано Полтавському обласному управлінню земельних ресурсів згідно з накладною від 12 листопада 2002 року №9 (а.с.27-28). До того ж розпорядження Бориспільської РДА №316 від 06 червня 2003 року на підставі якого [PERSON] отримав державний акт [NUMBER], видавалось Бориспільською РДА. Проте, не стосувалось земельних питань, зокрема щодо затвердження права власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану в адміністративних межах Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району. Так, 06 червня 2003 року Бориспільською РДА прийнято розпорядження №316 «Про заходи, спрямовані на реалізацію у Бориспільському районі у 2003 році Основних напрямів соціальної політики на період до 2004 року» (а.с.24). За таких обставин, [PERSON] не набув у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку з [NUMBER] площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Великоолександрівська сільська рада, а тому, відповідно не мав права на відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] Як вбачається з даних публічної кадастрової карти України, наданої ДП «Бориспільський лісгосп» земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,0000 га повністю накладається на землі, що перебувають в постійному користуванні ДП «Бориспільський лісгосп» в кварталі 3 Вишеньківського лісництва (а.с.29-30). За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, судом критично сприймаються вказані доводи керівника Бориспільської місцевої прокуратури, з огляду на наступне. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. У відповідності до ч.1 ст.46 ЦПК України органи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють. Таким чином, положення ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Зазначене також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-178цс15. Відповідно до якої положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Тому, суд погоджується з доводами представника відповідача, що відлік строку позовної давності щодо спірних правовідносин слід рахувати з 09 травня 2003 року, тобто з дати прийняття розпорядження Бориспільської РДА №316 на підставі якого Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі видало державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] на ім'я [PERSON] Як роз'яснив Вищий Спеціалізований Суд з розгляду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 7 листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Якщо встановлено, що право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Враховуючи викладене, право прокурора на пред'явлення даного позову виникло у 2003 році, саме у зв'язку з прийняттям розпорядження Бориспільської РДА №316 від 09 травня 2003 року на підставі якого [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Таким чином, строк позовної давності за даними позовними вимогами сплинув 10 травня 2006 року. Прокурор не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду та не надав суду доказів, що строк позовної давності пропущено з поважних причин. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, вказівка прокурора на те, що строк позовної давності для звернення з даним позовом не пропущено, у зв'язку з тим, що будь-яких видимих ознак використання спірної земельної ділянки починаючи з 2010 року по 2016 рік, як то огородження парканом, будівництво або інші дії не було, будь-яких погоджень лісгоспом не надавалось, тому ДП «Бориспільський лісгосп» не знало і не могло знати про незаконне вибуття земельних ділянок зі складу земель лісового фонду, не обґрунтовано жодними належними та допустимими доказами. Крім цього, суд звертає увагу на те, що держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин. Відчуження спірної земельної ділянки відбулось на підставі розпорядження органу державної влади в особі Бориспільської РДА. При цьому підготовка цього розпорядження, виготовлення відповідної технічної документації, затвердження її, реєстрація права власності на землю відбувалась за участю інших державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при здійсненні Бориспільською РДА повноважень власника землі. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Відповідно до ст.9 цього Закону державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1958 від 25 грудня 2002 року була утворена в складі Державного комітету по земельних ресурсах. В свою чергу, територіальне утворення Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі надавало свої висновки при виготовленні технічної документації на спірну земельну ділянку. Тобто державі, в особі утворених нею органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і об'єктивно могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення цих порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков О.Ф. проти України» (заява №21722/11, п.137) зазначив, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі Суд дійшов висновку, що мало місце порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог. Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (рішення від 20 вересня 2011 року, заява №14902/04, п.570) та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 22 жовтня 1996 року, заяви №№22083/93, 22095/93, п.51). Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» органи державної влади та суди зобов'язані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності. Суд дійшов висновку, що прокурором не обґрунтовано пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави порівняно з правом [PERSON] на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цій особі державою правової визначеності та остаточності рішень щодо її прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування. Враховуючи, що даний позов пред'явлено прокурором поза межами позовної давності,тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для стягнення з відповідачf в дохід держави судового збору відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed