Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала вищезазначена цивільна справа №203/2289/14-ц, за результатами розгляду якої судом 21 травня 2014 року ухвалено заочне рішення, зміст якого з огляду на положення ст.214 ч.1 п.6 ЦПК України зумовлює необхідність ухвалення додаткового рішення з приводу розподілу судових витрат у справі. В судове засідання з вирішення питання щодо ухвалення додаткового рішення сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в зв'язку із чим суд вважає за можливе у відповідності до ст.220 ч.3 ЦПК України провести судове засідання за фактичної явки учасників розгляду справи. Дослідивши матеріали цивільної справи №203/2289/14-ц, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, відповідно до ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Обов'язковість вирішення при ухваленні рішення питання щодо розподілу судових витрат передбачає норма ст.214 ЦПК України, а результати вирішення такого питання згідно ст.215 ЦПК України мають знайти своє відображення у резолютивній частині рішення суду. Як слідує із матеріалів цивільної справи №203/2289/14-ц (2/0203/936/2014), за результатами її розгляду 21 травня 2014 року було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено і шлюб між сторонами розірвано. Вступна та резолютивна частини такого рішення у відповідності до ст.209 ч.3 ЦПК України проголошені в тому самому судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи (а.с.17). У передбачений тією ж нормою закону строк виготовлено повний текст заочного рішення, який долучено до матеріалів справи (а.с.18). Однак, ані мотивувальна, ані резолютивна частин згаданого заочного рішення не містять вирішення питання щодо розподілу судових витрат по справі, що відповідно зумовлює необхідність вирішення цього питання шляхом ухвалення додаткового рішення. За змістом ст.ст.79, 119 ЦПК України, ст.ст.1-4, 9 Закону України «Про судовий збір» різновидом судових витрат є судовий збір, який за подання позовної заяви сплачується позивачем при зверненні до суду, а підтвердженням сплати судового збору є відповідний платіжний документ, в тому числі квитанція банку про зарахування судового збору. Судовий збір зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. При цьому, розмір судового збору визначається відповідно до спеціального закону станом на час звернення позивача до суду. Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» в редакції, яка діяла на час звернення позивача [PERSON] до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, розмір судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу складав 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243,6 гривень. Разом з тим, [PERSON] фактично сплачено при зверненні до суду лише 121,8 гривень, тобто половину від встановленої законом суми. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги висловлене позивачем [PERSON] в судовому засіданні від 21 травня 2014 року при розгляді по суті цивільної справи №203/2289/14-ц (2/0203/936/2014) волевиявлення щодо покладення саме на нього судових витрат по вказаній цивільній справі, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь держави судового збору в розмірі 121,8 гривень, не сплаченого позивачем [PERSON] при зверненні до суду, з приводу чого ухвалити відповідне додаткове рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved