Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

В провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала вищезазначена справа. При ухваленні рішення 19.05.2021 р. судом не було ухвалене рішення щодо позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині за кожним) будівлі майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 11344,9 м2, вартістю - 21 482 500 грн. Також не були вирішені питання щодо розподілу судових витрат. Тому виникла необхідність в ухваленні додаткового рішення суду. Позивач та представники: відповідачки і третьої особи [PERSON] просили справу розглядати без їх участі, про що повідомили телефонограмою. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що наявні підстави для ухвалення додаткового рішення суду. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Таким чином суд може ухвалити додаткове рішення стосовно тих вимог, які заявлялися в позовній заяві, і щодо яких не було ухвалено рішення. При розгляді справи було встановлено, що будівлі майнового\~комплексу за\~адресою:\~ [ADDRESS] , були придбані під час шлюбу і за кошти подружжя [PERSON] , що є стало підставою для визнання цих об`єктів спільною сумісною власністю подружжя з часткою Ѕ, але без виділення реальної частки, оскільки на час прийняття рішення у справі сторони не надали суду доказів, які б надали змогу виділити в натурі частки кожного з подружжя. Суд позбавлений можливості зазначити, яке саме майно має бути виділене [PERSON] , а яке [PERSON] , адже для цього потрібні спеціальні знання, слід було провести експертизу, надати суду висновок експертизи, а цього зроблено не було. Проте сторони не позбавлені можливості у майбутньому розділити це майно за наявності відповідного висновку або добровільно, або у судовому порядку. Зазначаючи правове обгрунтування щодо цього майна суд констатував лише те, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, але залишив поза увагою позовні вимоги про визнання права власності на зазначене майно. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно положень статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При розгляді справи не були встановлені підстави для відступленні від рівності часток. Таким чином наявні підстави для визнання за сторонами права власності на зазначене майно з часткою Ѕ кожному. Що стосується розподілу судових витрат. При зверненні до суду позивач [PERSON] сплатив 2100 грн. судового збору. У подальшому він збільшив позовні вимоги та мав доплатити судовий збір, максимальний розмір якого станом на 2019 рік складав 5763 грн. Отже, позивач мав би доплатити (5763-2100) 3363 грн., але цього не зробив. При зверненні [PERSON] сплатила судовий збір у повному обсязі. За положеннями частини 1 та частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При розгляді справи було встановлено, що сторони не завжди добросовісно користувалися своїми процесуальними правами, неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи, неодноразово змінювали позовні вимоги. За наведеного, враховуючи поведінку сторін під час розгляду справи, суд вважає за доцільне покласти понесені сторонами судові витрати на них же. У той же час з [PERSON] на користь держави слід стягнути 3363 грн. як сплату судового збору.

Outcome: approved