Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивувала тим, що 06 листопада 1999 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітніх дітей: Єлизавету - [INFO], Тетяну [INFO], Олександра [INFO] та Миколу [INFO]. В позовній заяві позивач вказує, що подружнє життя не склалося, одруження з відповідачем виявилося невдалим і тому понад 7 років вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Спору щодо поділу майна між ними не існує. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь судового збору в розмірі 640,00 грн. та пояснила, що 06 листопада 1999 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають четверо дітей. Вони припинили шлюбні відносини та проживають окремо вже більше 7 років. Відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання дітей. Зазначила, що примирення між ними неможливе, а тому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], залишити їй шлюбне прізвище «Дикусар» та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. Відповідач в судове засідання не зявився, в силу вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України повідомлений належно, оскільки викликався у судові засідання за адресою, зазначеною позивачем, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, однак про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За згодою позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки для цього є всі умови, передбачені ч.1 ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як видно із свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06 листопада 1999 року у виконкомі Новопетрівської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області за актовим записом № 4 (а.с. 3). Згідно до свідоцтв про народження сторони мають неповнолітніх дітей, а саме: Єлизавету - [INFO], Тетяну [INFO], Олександра [INFO] та Миколу [INFO] (а.с. 4, 5). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, позивачем доведено, що сторони про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, внаслідок чого їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і вказує на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, примирення неможливе, спілкування з відповідачем припинено. Статтею 113 СК України передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, враховуючи відносини між позивачем та відповідачем, відсутність бажання досягти примирення, суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення. Шлюб між сторонами, відповідно до вимог ч.3 ст. 105, ст. 112 СК України підлягає розірванню. Прізвище відповідача на її прохання належить залишити шлюбне - «Дикусар». Крім того, на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, повязані із сплатою судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved