Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває на розгляді цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 14.09.2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого, остання отримала кредит у розмірі 700 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Позивач зазначає, що підписання даного договору є прямою і безумною згодую позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Також, позивач зазначає, що відповідач порушив свої зобов`язання перед банком у зв`язку з чим, станом на 31.08.2017 року за [PERSON] , утворилась заборгованості, яка становить: 21 980 грн., 41 коп. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі: 21 980, 41 грн., та 1 600 грн., суму сплаченого судового збору. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 14.09.2012 року в сумі 21 980 грн. 41 коп. та витрати о сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2019 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2017 року було скасовано та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21.12.2019 року було задоволено клопотання адвоката відповідача Боровик А. О. , та витребувано від позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо відкриття рахунків та руху коштів по ним, що відкриті на ім`я [PERSON] (а.с.86). На адресу суду, 28.12.2019 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву Згідно даного відзиву, відповідач зазначила, що позивачем по справі не надано достатніх та належних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами договірних відносин. Відповідач пояснила, що вона дійсно 14.09.2012 року звернулась до позивача за заявою про оформлення на її ім`я платіжної картки для отримання стипендії та нею було отримано дану картку, як студентську, що підтверджується соціальним статусом анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг. Також, у відзиві зазначено, що відповідач з вересня 2012 року від позивача взагалі грошових коштів не отримувала, що підтверджується розрахунком, відповідно до якого сальдо поточної заборгованості за кредитом виникло 26.07.2012 року, однак відповідач звернулась до Банківської установи лише 14.09.2012 року. Також, відповідач зазначила, що жодного вимоги щодо погашення заборгованості від позивача не отримувала та позивач звернувся до неї з даним позовом лише через 5 років (а.с.91-92). Згідно квитанції приєднаної до відзиву та листа-опису вкладення, відповідач направила позивачу копію відзиву (а.с.88-90, 109-113). Так, на адресу суду 14.02.2020 вх. № 850/20 та 19.02.2020 вх.4819 від ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів, надано виписку по рахунку за період з 01.01.1999 року по 28.01.2020 року та довідку про видачу на ім`я відповідача кредитної картки 21.06.2012 року (а.с.93-102). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.02.2020 року задоволено клопотання адвоката відповідача та повторно витребувано від ПАТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо відкриття рахунку від 14.09.2020 року та руху коштів на ньому (а.с.107). Зазначена ухвала суду виконана не була. На адресу суду 05.06.2020 року вх. № 14246 надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких представник зазначила, що позивачем не було виконано ухвалу суду про витребування доказів від 17.02.2020, матеріали позовної заяви не містять доказів на підтвердження викладеного у позові, а відтак позов має бути залишений без задоволення. До пояснень надано квитанцію на підтвердження направлення позивачу копії пояснень (а.с.119-121). В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду якого був повідомлений належним чином, що підтверджується заявою на отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с.80), поштовим повідомленням про отримання судової повістки за підписом представника позивача (118), також в матеріалах справи наявна заява представника позивача про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутності (а.с.39). Представник позивача з заявою про відкликання клопотання від 13.09.2017 року, не звертався, додаткових заяв не надав. Відповідач, [PERSON] та її представник - адвокат Боровик Альона Олександрівна в останнє судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. В клопотанні представник зазначила, що підтримує раніше надані відзив та письмові пояснення та просила у позові відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с.122). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, письмові пояснення, докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог та давши оцінку зазначеним документам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 14.09.2012 року [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», відповідно до якої зазначено - соціальний статус: студентка та згідно відмітки отримано платіжну карту «Універсальна» (а.с.5). Позивачем на підтвердження розрахунку заборгованості надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна». Згідно даного Витягу, пільговий період по карті становить 30 днів; обов`язковий платіж складає - 7% від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості); пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів становить - 1% заборгованості, але не менше 30 грн., на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн.; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500 грн., +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії (а.с.6). Також, позивачем надано виписку з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 (а.с. 7-30). Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що у анкеті-заяві яку предоставлено як доказ, відсутні відомості про те, який саме вид банківських послуг позивач надав відповідачеві, графа кредитного ліміту взагалі не заповнена. Відповідно до довідки наданої позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» видало [PERSON] кредитну картку: № [NUMBER] , дата відкриття 21.06.2012 року, термін дії: 03/16 (а.с.101). Інших рахунків на ім`я [PERSON] в банку немає. Згідно виписки по кредитній картці № [NUMBER] , баланс на початок періоду складає: 0, 00 грн., кредитний ліміт на 22.06.2012 року становить: 10, 00 грн., станом на 25.07.2012 року кредитний ліміт становить : 0, 00 грн. станом 30.11.2019 року баланс на карті становить: -139 521, 31 (а.с.97-100). Враховуючи викладене, взагалі не зрозуміло яким чином на ім`я [PERSON] було видано кредитну картку 21.06.2012 року та борг виник з 22.06.2012 року, в той час як сам позивач посилається на угоду від 14.09.2012 року Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 14.09.2012 року процентна ставка не зазначена, та взагалі відсутні відомості щодо розміру кредитного ліміту наданого Банківською установою на картку «Універсальна» (а.с.5). Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, заборгованість за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 14.09.2020 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитної картки «Універсальна» взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Як зазначено, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, щодо даних спірних правовідносин, у випадку надання кредитної картки «Універсальна» шляхом приєднання до Умов та Правил, до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.09.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.09.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Великою Палатою Верховного Суду в зазначеній постанові, вказано, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, в порушення вимог статей 76, 77, 78 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, з наданих позивачем документів, судом не вбачається укладення між сторонами саме кредитного договору, а наявність у відповідача платіжної картки «Універсальна» не заперечувалась відповідачем, крім того, відповідач підтвердила обставини звернення до банківської установи саме 14.09.2012 року з метою оформлення картки для отримання стипендії та відповідно до Анкети - заяви підписаної сторонами 14.09.20912 року, в заяві відсутні відомості щодо встановлення кредитного ліміту та встановлення процентної ставки щодо користування кредитом, а також наслідки застереження з приводу порушення умов кредитного договору тощо. Таким чином, надані позивачем Правила надання банківських послуг «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Зі змісту статей 10, 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, є письмові докази, які, як правило подаються в оригіналі, якими є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ст.76,77 ЦПК України). Згідно ч. ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2.ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed