Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. 26 лютого 2014 року між ним та [PERSON] в присутності свідків було укладено договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] у формі розписки. Відповідно до розписки, позивач придбав у відповідача [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , за 23\~500 грн. 00 коп. вищевказаний автомобіль, а відповідач, в свою чергу, передав йому зазначений автомобіль та технічний паспорт [NUMBER] , виданий Нікопольським ВРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області від 17 березня 2009 року. Позивач вказує, що до квітня 2017 року вважав себе власником даного транспортного засобу. Однак, в квітні 2017 року він був зупинений працівниками поліції, які вилучили в нього даний автомобіль, оскільки останній знаходився в арешті, на підставі виконавчого провадження №51699225 від 20 липня 2016 року, відкритого на виконання виконавчого листа №2/0182/1301/2016, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 12\~541 грн. 91 коп. Він намагався встановити місце знаходження та перебування відповідача. Однак, колишня дружина відповідача повідомила, що місце його перебування їй невідоме, оскільки шлюбні відносини припиненні. При цьому, зазначає, що ним особисто було сплачено заборгованість за виконавчим листом. Однак, працівники державної виконавчої служби повернути автомобіль відмовляються, оскільки він не є його законним власником. Після вчинення вищевказаних дій, звернувся до фахівців права, які йому порадили звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року в задоволенні позову йому було відмовлено з підстав недодержання вимог законодавства та спеціальних правил, закріплених у положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 листопада 2009 року за № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів марок та моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладання, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Також в рішенні суду зазначено, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). При цьому, посилається на ст.655 ЦК України, якою передбачено, що договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що без належного оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу такий договір не вважається укладеним відповідно до закону та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. Отже, враховуючи, що, відповідно до ст.328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Згідно матеріалів справи, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався в порядку встановленому законом, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за [PERSON] , а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на автомобіль на підставі ст.392 ЦК України та витребування його у третьої особа. Після ухвалення вищевказаного рішення зрозумів, що договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] , який укладений у формі розписки, є недійсним, бо не відповідає вимогам законодавства, та є нікчемним бо не породжує для сторін правових наслідків щодо його предмету. Позивач також вказує, що після вилучення автомобіля та з метою його повернення на виконання виконавчого провадження № 51699225 від 20 липня 2016 року, відкритого на виконання виконавчого листа № 2/0182/1301/2016, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 12 541 грн. 91 коп., ним була сплачена сума боргу в розмірі 12 541 грн. 97 коп., виконавчий збір 1 254 грн. 20 коп., витрати на проведення виконавчих дій 117 грн. 86 коп., про що свідчать квитанції, які долучені до позовної заяви. Всього йому було спричинено матеріальну шкоду на суму 37\~414 грн. 03 коп., яка складається з: 23 500 грн. 00 коп. сума, сплачена за автомобіль; 12\~541 грн. 97 коп. - сплачений борг по виконавчому провадженню № 51699225 від 20 липня 2016 року; 1\~254 грн. 20 коп. - сплачений виконавчий збір; 117 грн. 86 коп. - витрати виконавчого провадження. Таким чином, враховуючи вищевикладене, просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] , 1991 року випуску, укладений у формі розписки від 26 лютого 2014 року, між ним та [PERSON] недійсним. Стягнути з [PERSON] на його користь суму в розмірі 23\~500 грн. 00 коп., сплачену за придбання автомобіля. Стягнути з [PERSON] на його користь сплачену суму в розмірі 12\~541 грн. 91 коп. за погашення заборгованості по виконавчому провадженню № 51699225 від 20 липня 2016 року, відкритого на виконання виконавчого листа № 2/0182/1301/2016, виданого Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк». А також стягнути з [PERSON] сплачений при подачі до суду судовий збір в розмірі 1\~152 грн.60 коп. Згідно із вимогами ч.6\~ст.187\~ЦПК України, \~суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 19 листопада 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2019 року по даній справі було відкрито провадження з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.33). Вищевказану ухвалу разом з позовною заявою та додатками до неї було направлено відповідачу по справі. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Як вбачається з матеріалів справи, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого його місця реєстрації повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.35). Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, на задоволенні позову наполягав та просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.36). Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Як встановлено судом, 26 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля у вигляді розписки, згідно якої [PERSON] продав автомобіль марки ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] , [PERSON] , а останній передав [PERSON] в рахунок купівлі вищевказаного автомобіля суму в розмірі 23\~500 грн. 00 коп. (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний автомобіль зареєстрований за [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 липня 2016 року, за [PERSON] рахувалась заборгованість в розмірі 12\~541 грн. 97 коп., яка підлягала стягненню з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі виконавчого листа №2/0182/1301/2016, виданого 04 липня 20156 року Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області (а.с.10). Постановою про розшук майна боржника від 27 грудня 2016 року державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було оголошено в розшук транспортний засіб ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] (а.с.11). Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 14 листопада 2017 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним та повним виконанням рішення, згідно з виконавчим документом, про що свідчать квитанції, які містяться в матеріалах справи від 09 листопада 2017 року. Крім цього, припинено розшук автомобіля марки ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] (а.с.14-16). 18 липня 2019 року [PERSON] звернувся до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби з заявою про повернення вилученого майна (а.с.19). Однак, листом № 46548 від 22 липня 2019 року вищевказаного відділу державної виконавчої служби Надригайлу С.О. в поверненні транспортного засобу ВАЗ 21093, державний номер [NUMBER] , було відмовлено з причини, що ним документально не підтверджено представництво сторони виконавчого провадження чи право власності на вищевказаний транспортний засіб, а тому відсутні правові підстави для передачі вищевказаного майна. Крім цього, позивачу по справі було роз`яснено його право на звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (а.с.20). При цьому, [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання за ним права власності на автомобіль. Однак, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що позивачем у\~позові про\~визнання права\~власності є\~власник -\~особа,\~яка має\~право власності\~на майно\~(тобто\~вже стала\~його власником,\~а не\~намагається ним\~стати через\~пред`явлення\~позову). Тому, з урахуванням \~ст.328\~ЦК України,\~якою передбачено,\~що\~набуття права\~власності -\~це певний\~юридичний механізм,\~з яким\~закон пов`язує\~виникнення в\~особи суб`єктивного\~права власності\~на певні\~об`єкти,\~суд при\~застосуванні цієї\~норми повинен\~встановити,\~з яких\~саме передбачених\~законом підстав,\~у який\~передбачений законом\~спосіб позивач\~набув право\~власності на\~спірний об`єкт\~та чи\~підлягає це\~право захисту\~в порядку,\~визначеному\~статтею 392\~ЦК України. Матеріалами цивільної справи № 178/1813/18 встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля письмово не укладався в порядку, встановленому законом, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за [PERSON] , а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на автомобіль на підставі\~статті 392 ЦК України та витребування його у третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. За змістом ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена чинним на час виникнення правовідносин між сторонами Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 98 № 1388. Відповідно до п.1 Порядку, встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типі, марок чи моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень (п.2 Порядку). У пункті 3 Порядку зазначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Пунктом 6 Порядку визначено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. В абзаці 2 п.8 Порядку наведено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, якими є: довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування згоди з нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб, митна декларація, акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків (абз.5 п.8 Порядку). Як вбачається, зазначеним Порядком встановлено спеціальний порядок державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, обов`язок власників чи їх представників зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання), що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів, сплату власниками передбачених законодавством податків, а також внесення в установленому порядку платежів за огляд транспортних засобів, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Згідно з ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У статті 34 ЗУ «Про дорожній рух»\~встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. За таких обставин, договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами в даній справі підлягав укладенню не лише в письмовій формі, а у формі, визначеною в абзаці 2 п.8 Порядку, та наступній державній реєстрації. При цьому, з аналізу наведених норм права вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним лише з моменту його державної реєстрації. Незважаючи на те, що наданий позивачем договір купівлі-продажу транспортного засобу, вчинений у письмовій формі, у ньому є підписи двох сторін продавцем і покупцем, проте, він не засвідчений підписом відповідної посадової особи, не скріплений печаткою, а тому не може вважатись таким, який би містив усі істотні умови, необхідні для чинності такого договору. Підстави, з яких заявлено позов, не заслуговують на увагу, оскільки суду не було надано на підтвердження укладення правочину жодного з документів, передбачених п.8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року. Договір, підписаний сторонами у справі, не засвідчений нотаріально і не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація транспортного засобу, що підтверджує правомірність його придбання. Таким чином, наданий, так званий, договір купівлі-продажу автомобіля у вигляді розписки не може бути визнаний укладеним, а відсутність державної реєстрації переходу права власності на даний автомобіль, яка є обов`язковою в даному випадку, дає підстави для висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля не є вчиненим, а тому й підстави вважати та визнавати його недійсним, у встановленому законом порядку відсутні. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21093 державний номер [NUMBER] , укладений у формі розписки від 26 лютого 2014 року, а також оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним, є необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволені позову в цій частині слід відмовити. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми в розмірі 23\~500 грн. 00 коп., то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з того, що фактично між сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався, з урахуванням вищевикладених обставин. Проте, зважаючи на предмет і підстави заявленого позову, зокрема, що спірні кошти були отримані відповідачем шляхом написання розписки, є правовідносинами щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються ст.1212 ЦК України. За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно набуття майна без достатніх правових підстав. І саме відсутність договірного характеру правовідносин дає підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів в сумі 23\~500 грн. 00 коп. як безпідставно набутих. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми, сплаченої позивачем на погашення заборгованості по виконавчому провадженню № 51699225 від 20 липня 2016 року в розмірі 12\~541 грн. 91 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частина 2\~ ст.78 ЦПК України\~встановлює вимоги щодо достовірності доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається з долучених до позовної заяви квитанцій на загальну суму 12\~541 грн. 91 коп., платником вказаної суми зазначено [PERSON] (хоча, позивач посилається на ту обставину, що вищевказана сума була сплачено безпосередньо ним особисто з метою повернення автомобіля). І у відповідності до ст.78 ЦПК України, даний факт не може бути спростований за допомогою пояснень сторони або показань свідка. За таких обставин, дані позовні вимоги задоволенню також не підлягають у зв`язку з недоведеністю. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду на суму 768 грн. 40 коп.( а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial