Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки: «VOLKSWAGEN», модель «CARAVELLE», 1984 року випуску, тип ТЗ пасажирський-В, номер кузова WV2ZZZ25ZEH138475, реєстраційний номер АВ 5129 АВ та визнання за позивачем права власності на вказаний автомобіль. Позивач свої вимоги мотивував тим, що у 2007 році придбав вищезазначений автомобіль, а відповідач в свою чергу продавав. Між позивачем та відповідачем було досягнуто всіх істотних умов купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу та 09 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобілю у простій письмовій формі, але сторони не могли укласти вказаний договір та посвідчити нотаріально, оскільки у позивача були відсутні кошти на його оформлення у нотаріуса. Також сторони погодили, що відповідач в підтвердження реальності укладення договору купівлі-продажу авто видасть на імя позивача генеральне доручення на право розпорядження автомобілем, що ним і було зроблено. Після спливу одного місяця позивач звернувся до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, але відповідач повідомив позивачеві, що у звязку із сімейними обставинами у нього не має можливості нотаріально укласти договір для подальшого переоформлення права власності на імя позивача. В липні 2016 року, позивач, заощадивши певну суму коштів, розуміючи, що відповідач так і не вийде з ним на зв'язок, маючи на руках генеральне доручення на право розпорядження автомобілем хотів власними силами переоформити автомобіль на своє імя, але як виявилось строк дії довіреності закінчився 09 червня 2012 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]В - [PERSON] вимоги позову підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, просив суд його задовільнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, надавши на адресу суду заяву, у якій просив суд розгляд справи здійснити у його відсутність, вимоги позову визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником спірного автомобіля марки: «VOLKSWAGEN», модель «CARAVELLE», 1984 року випуску, тип ТЗ пасажирський-В, номер кузова WV2ZZZ25ZEH138475, реєстраційний номер АВ 5129 АВ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ВІН № 013001 (а.с.12). 09 червня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу автомобіля, у відповідності до умов якого (п.1.1) за цим договором [PERSON] зобовязується передати спірний автомобіль у власність [PERSON] За домовленістю сторін продаж автомобіля вчиняється за 16\~000 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору (п. 3.1.) (а.с. 10). Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Крім того, статтею 34 Закону України «Про дорожній рух», встановлено обов'язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, та облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються територіальними органами МВС України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, у редакції чинної на момент укладення спірного правочину, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією (перереєстрацією) власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Вищезазначеним Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстраціі), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Пунктом 8 Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального рахування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Для проведення перереєстрації транспортних засобів, зазначених в абзаці другому цього пункту, до підрозділів Державтоінспекції подаються засвідчені підписами сторін, що скріплені печатками, акти приймання - передачі транспортних засобів із зазначенням їх кольору, марки, моделі, року випуску, ідентифікаційних номерів складових частин (далі - реквізити), а для проведення перереєстрації транспортних засобів у разі їх відчуження документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, разом із зазначеними актами. Таким чином, Правилами встановлено спеціальний порядок державної реєстрації транспортних засобів, а тому посилання позивача на ст.334 ЦК України, як на підставу набуття ним права власності на автомобіль з моменту передання йому вказаного майна, не відповідає закону. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] 09 червня 2007 року видав позивачу довіреність, якою уповноважив позивача розпоряджатися на свій розсуд належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВІН № 013001 від 24 травня 2005 року транспортним засобом марки: «VOLKSWAGEN», модель «CARAVELLE», 1984 року випуску, тип ТЗ пасажирський-В, номер кузова WV2ZZZ25ZEH138475, реєстраційний номер АВ 5129 АВ (а.с. 18). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. У даній справі суд встановив, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладався у простій письмовій формі, але цей автомобіль протягом строку, вказаного у законі, не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та до теперішнього часу зареєстрований за відповідачем, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У даній справі суд дійшов висновку, що порядок набуття права власності на транспортні засоби повязаний з обовязковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах (ч. 3 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», пункти 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача та визнання за ним права власності на автомобіль марки: «VOLKSWAGEN», модель «CARAVELLE», 1984 року випуску, тип ТЗ пасажирський-В, номер кузова WV2ZZZ25ZEH138475, реєстраційний номер АВ 5129 АВ, що належить відповідачу, та в задоволенні позову відмовляє у повному обсязі. Судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви, не підлягає стягненню на його користь з відповідача, згідно ч. 1 ст.88 ЦПК України. На підставі статей 328, 334, 392, 655, 640 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 131, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, є

Outcome: dismissed