Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заробітної пати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, видачі належним чином оформленої трудової книжки звернувся [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просять суд позов задоволити та зобов'язати РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» змінити формулювання з «звільнити [PERSON] за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України» на «звільнити [PERSON] з посади майстра з ремонту устаткування ОСК м.Рівне за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України»; зобов'язати РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» видати належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, що становить 8880,60 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1089,15 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн. В судове засідання представник відповідача РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 01 червня 2006 року по 17 грудня 2013 року позивач по справі [PERSON] працював на посаді майстра з ремонту устаткування цеху ОСК м.Рівне в РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал». 16 грудня 2013 року позивач подав заяву на ім'я директора РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» Карауша А.П. про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 17 грудня 2013 року. Отже, у даній заяві позивач чітко визначив підставу, причину та дату його звільнення. На копії примірника заяви в приймальні РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» позивачу було відмовлено в реєстрації заяви, відтак відмітку про отримання та номер реєстрації вхідної кореспонденції не поставлено. У зв'язку з чим, позивач відправив копію заяви поштовим відправленням з повідомленням про вручення. Згідно резолюції керівника підприємства, відділу кадрів доручено підготувати наказ на звільнення за власним бажанням із 17 грудня 2013 року. 17 грудня 2013 року позивач здав обхідний лист і це був його останній робочий день на РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал». Наказом за № 365-к від 17 грудня 2013 року позивача звільнено з посади майстра з ремонту устаткування цеху ОСК м.Рівне РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. У відділі кадрів 17 грудня 2013 року позивачу запропонували ознайомитись з наказом. Однак йому повідомили, що його заява про звільнення на реєстрації, і що він звільнений з власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. У зв'язку з чим позивач відмовився ознайомлюватися з наказом та отримувати трудову книжку, оскільки в наказі не було чітко зазначено причини та норми статті, яка була зазначена у його заяві - ч.3 ст.38 КЗпП України, отже трудова книжка не була належним чином оформлена. 17 грудня 2013 року комісією у складі трьох осіб складено акт про те, що позивач з наказом ознайомлений, але від підпису відмовився. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснена виплата. На підприємстві з листопада 2012 року існувала постійна затримка розрахунків із працівниками по виплаті заробітної плати, в зв'язку з чим працівники (в тому числі і позивач) звернулися з колективними скаргами до інспекції праці, органів прокуратури. Однак, в порушення ст.115 КЗпП України заробітна плата і надалі виплачувалась нерегулярно та з порушенням строків, що призвело до виникнення заборгованості у відповідача перед позивачем. Зокрема, відповідно до розрахункового листа за листопад 2013 року вбачається, що на початок місяця загальний борг у відповідача перед позивачем становить 9606,21 грн., загальний борг виплат на кінець місяця 4100,24 грн. Виплачено позивачу за поточний період (листопад 2013 року) 179,60 грн., заборгованість за період червень - вересень 2013 року - 7203,00 грн. Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній (працедавець) не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину та правову підставу розірвання трудового договору. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року встановлено, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьої статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Також зазначено, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи. Відповідно до вимог ст.232 КЗпП України, безпосередньо судами розглядаються трудові спори щодо зміни формулювання причин звільнення. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем в порушення вимог частини третьої статті 38 КЗпП України, позивача не було звільнено згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідно до його заяви, незважаючи на наявність тих підстав, що передбачають таке звільнення. А саме, на день написання заяви на звільнення, у відповідача перед позивачем була заборгованість по виплаті заробітної плати за два місяці - жовтень та листопад 2013 року і поточна заборгованість за грудень 2013 року, в судовому засіданні позивачем в цій частині позовні вимоги доведено належними та допустимими доказами, а відповідачем їх не спростовано, тому з цих підстав позовна вимога про зміну формулювання причини звільнення підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачу по справі підприємством РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» було перераховано на платіжну картку 5547 грн., з яких 4100,24 грн. заборгованість за жовтень та листопад 2013 року, решта 1446,76 грн. заробітна палат за грудень та компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до ст.44 КЗпП України, що при припиненні трудового договору з підстав, визначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього заробітку; у разі призову або вступу у військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 ст.36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки судом встановлено, що відповідачем при припиненні трудового договору з позивачем порушені вимоги ст.44 КЗпП України, тому у день звільнення позивача йому мала б бути виплачена зазначена вихідна допомога відповідачем в розмірі 8880,60 грн. виходячи з розрахунку (заробітна плата за 6 місяців 17761,21 грн. : 6 місяців = 2960,20 грн. х 3 місяці = 8880,60 грн.), оскільки відповідачу не виплачена вихідна допомога, тому в цій частині позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до п.2.3 глави 2 Інструкції № 58 « Про порядок ведення трудових книжок працівників», записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Відповідач порушив норми чинного законодавства та не виконав покладеного на нього обов'язку щодо видачі належно оформленої трудової книжки в день звільнення. Оскільки відповідач по справі своєчасно не видав позивачу належно оформлену трудову книжку, тому підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. На день пред'явлення позову до суду позивач перебував у вимушеному прогулі 10 днів з 18 грудня 2013 року по 27 грудня 2013 року. За даний час підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заробітну плату в розмірі 1089,15 грн. (3158,54 грн. - фактична заробітна плата за останні два місяці роботи) : 29 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи) = 108,91 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 10 днів (кількість днів вимушеного прогулу). Як встановлено в судовому засіданні позивача не було звільнено згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідно до його заяви, тому суд вважає недійсним запис про звільнення позивача з роботи згідно з наказом за № 365-к від 17 грудня 2013 року, тому відповідач зобов'язаний видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, а саме з зазначенням підстави звільнення позивача за - ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган відшкодовує моральну шкоду. Позивач має на утриманні двох малолітніх дітей, змушений вживати зусиль для організації свого життя і має намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак, зволікання з видачею належним чином оформленої трудової книжки є порушенням його законних прав, що завдає моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач не має змоги стати на облік в міський центр зайнятості, як безробітний або влаштуватись на нову роботу, що позбавляє його можливості утримувати себе та свою сім'ю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача [PERSON] на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved