Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

В серпні 2014 року ТОВ «Рада-3» (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути на його користь заборгованість станом на 01.08.2014 року в розмірі основної суми боргу за надані послуги в сумі - 42014,45 грн., інфляційних втрат в сумі - 14418,48 грн. та 3 % річних в сумі - 4954,57 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення №63 будинку №13-а по вул. Дмитрівській в м. Києві, до якого надаються за участю позивача комунальні послуги, але відповідач не в повному обсязі сплачує плату них. Зокрема, до нежитлового приміщення відповідача надавались послуги з утримання будинку та прибудинкової території, опалення та водопостачання, а саме згідно договору про технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень від 20.12.2001 року, де у п.2.1.1 сторони погодили умови надання послуг та їх оплати у відповідності до п.4.3 вказаного договору до кожного 10-го числа місяця. У зв»язку з не оплатою послуг відповідачем станом на 01.08.2014 року утворився борг по сплаті коштів за житлово-комунальні послуги, на який було нараховано інфляційні втрати та кошти 3% річних, яку позивач у визначеному в позові розмірі просив стягнути на свою користь, а також понесені судові витрати. Під час розгляду справи по суті представником позивача було подано заяву від 21.10.2015 року про збільшення розміру позовних вимог з врахуванням зростання суми боргу станом на 21.10.2015 рік в сумі основного боргу в розмірі - 36 655,17 грн., інфляційних нарахувань в розмірі - 23 638,89 грн., 3% річних у розмірі - 3 962,50 грн., яку просив суд стягнути на свою користь, а також понесені судові витрати у розмірі 1 218,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив позов задовольнити. Зазначив, що розрахована заборгованість стосується коштів за оплату послуг за підігрів холодної води, що в вимірюється в Гігакалоріях і заходить до будинку від ПАТ «Київенерго», з яким у позивача укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді. На вході до будинку знаходиться лічильник, за показаннями якого згідно площі квартир та приміщень власників розраховується суми за надані послуги, в тому числі і відповідачу. Оскільки даних про встановлення лічильника в нежитловому приміщення відповідача немає, що вказують дані про відсутність його обліку на балансі позивача, тому суми боргу розраховані по загально будинковому лічильнику. Представник відповідача проти позову заперечував, підтримавши свої письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач в односторонньому порядку підвищив тарифи на житлово-комунальні послуги та не надав жодного рішення Київської міської державної адміністрації, яке б надало позивачу згоду на дане підвищення тарифу. Також, зазначив те що надані позивачем розрахунки за спожиту гарячу воду за нормами, без врахування показників лічильників, а отже є незаконними. Вказав, що він сплачує позивачу усі суми за показаннями лічильника в належному йому нежитловому приміщенні, а тому ніякого боргу у нього немає. Вказаний лічильник був в приміщенні на час його придбання в 2001 році, але повірку лічильника він не проводив, документів на нього немає. Договорів із ПАТ «Київенерго» він не укладав. За таких обставин, просив в позові відмовити. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності , спрямованої на задоволення потреби фізичної та юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо - та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку, передбаченому законодавством. Судом встановлено, що між [PERSON] та ЗАТ «ПОЗНЯКИ-ЖИЛ-БУД» було укладено Установчий Договір від 29.08.2002 року, відповідно до якого учасники вирішили для покращення рівня обслуговування населення, створити на території України, товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 3», відповідно до Законів України «Про господарські товариства», «Про підприємства в Україні» та інших законодавчих актів, шляхом виділення із Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада» зареєстроване 10 лютого 1999р. Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва. Товариство є правонаступником прав та обов'язків ТОВ «Рада» в частині договірних відносин по обслуговуванню будинків 13 та 13 а по вулиці Дмитрівська в м. Києві. (Розділ 1 Установчого Договору (а.с. 82-86). У відповідності до Розділу №1 вказаного установчого договору визначено учасники вирішили створити ТОВ «Рада 3» для покращення рівня обслуговування населення. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення (офіс) розташований за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська,13-А. Нежитлове приміщення зазначене на плані під номером 63, має площу 173,70 кв. метрів складає 15/100 частин від нежитлових приміщень, розташованих у згаданому будинку і є відокремленим приміщенням, що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15.09.2001 року (а.с. 74). Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 20.12.2001 року між ТОВ «Рада», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено Договір на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень, надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення позивачем обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 13-А, де на 19 поверсі знаходиться приміщення загальною площею 173,7 кв.м., яке займає відповідач а.с.65-68. Відповідно до п.п.2.2.2, 2.2.4 цього Договору, [PERSON] зобов'язувалась дотримуватись вимог «Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій»; сплачувати фактичну вартість отриманих комунальних послуг. В пунктах 3.1., 3.3. розділу оплата послуг цього Договору зазначено, що плата за надання послуг складається по фактичним витратам і вноситься на рахунок «Підприємства» до 5 числа наступного за звітним місяцем; «Користувач зобов'язаний щомісяця звертатись до «Підприємства» для отримання рахунків по сплаті експлуатаційних, комунальних та інших послуг. За умовами п.п.5.9, 5.10 умов укладеного договору передбачено термін його дії протягом 3-х років та продовження його дії автоматично на наступний термін, якщо жодна сторона не заявить в письмовій формі про його перегляд за 1 місяць до закінчення строку його дії. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За таких обставин, судом встановлено обов»язок відповідача по сплаті коштів за надані позивачем житлово-комунальні послуги, в тому числі і за послуги, отримані ТОВ «Рада 3» від інших постачальників таких послуг. Між тим, відповідач не сплачував в повному обсязі за вказані послуги за умовами укладених договорів від 20.12.2001 року, тому виникла заборгованість, яка на 21.10.2015 рік (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 203-204) складає суму в 36 655,17 грн. Заперечуючи щодо стягнення вказаної суми боргу, відповідач зазначив про необґрунтованість її нарахування з огляду на сплату за фактично отримані послуги в повному обсязі за показаннями встановленого у приміщенні відповідача лічильника. При цьому, з показань сторін в судовому засіданні встановлено, що визначений позивачем борг виник у відповідача виключно за оплату послуг за підігрів холодної води, що в вимірюється в Гігакалоріях та обліковується по показанням лічильника на вході в будинок. З огляду на необхідність доведення правомірності дій позивача щодо надання таких послуг та відповідно їх отримання у приміщення відповідача та встановлення обов»язку їх оплати суд зважає відмітити наступне. Так, між позивачем та ПАТ «Київенерго» 25.11.2002 року за №33-0579 було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді для її постачання кінцевим споживачам, які оплачувались позивачем постачальнику таких послуг (том 2 а.с.5-86). На підставі вказаного договору ПАТ «Київенерго» виставляло облікові картки з кількістю фактично спожитої теплової енергії та від загальної її кількості було вирахувано таку, що розподіляється на нежитлові приміщення, що становить - 10,91 %. Судом встановлено та не заперечується сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України доказуванню не підлягає, що в буднику відповідача встановлено загально будинковий лічильник. Відтак, нарахування коштів за опалення проводиться у відповідності до тарифів, визначених розпорядженням Київської міської державної адміністрації №859 від 31.05.2011 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію та встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням» (т.2 а.с.88-92). Вказане розпорядження на час винесення рішення є діючим та згідно встановлених у ньому тарифів на централізоване опалення при наявності квартирного або будинкового засобу обліку теплової енергії, яка використовується для опалення, зазначено про вартість 1 Гкал при оплаті послуг для нежитлових приміщень в сумі - 991,58, а згідно перерахунку з 31.07.2013 року становить - 486,23 грн., про що листом від 06.08.2013 року було повідомлено відповідача із визначенням розміру боргу на той час. (т.2 а.с.87). У відповідності до п.12 постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Умовами ж п.10 вказаного постанови КМУ визначено, що справляння плати за нормативами споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показників не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом 5 п.16 цих Правил. Виконавець та споживач не мають право відмовлятись від врахування показань засобів обліку. Обгрунтовуючи свої дії щодо відмови в оплаті нарахованих позивачем сум за постачання гарячої води, відповідач посилаються на наявність лічильника в належному йому житловому приміщенні, за показаннями якого він сплачує кошти в повному обсязі, а тому його обов»язок по сплаті коштів за показаннями загальнобудинкового лічильника без урахування показань встановленого в його приміщенні лічильника відсутній. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За відсутності та не надання відповідачем доказів встановлення в приміщенні відповідача лічильника обліку використання гарячої води, перевірки та зняття його показників, договорів на його встановлення та повірку, суд не знаходить підстав для прийняття викладених на доведення свої вимог відповідачем доводів. Крім того, згідно акту від 22.08.2015 року, складного комісію працівників позивача вбачається про відсутність такого лічильника в нежитловому приміщенні відповідача (т.2 а.с.4). Більше того, відповідач підтвердив в засіданні про необов»язковість здійснення ним повірки встановленого у нього лічильника, але його обов»язок здійснити такі дїї визначений п.2.2.12 укладеного між ним та позивачем договору від 20.12.2001 року (т.1 а.с.66) та це не може вказувати на вірність показань лічильника, існування якого є не доведеним. Крім того, судом встановлено, що нарахування відповідачу коштів за опалення проведено у відповідності до п.21 вказаного постанови КМУ №630 та в судовому засіданні сторонами не було надано доказів про наявність будь-яких скарг з на невірність показань загальнобудинкового лічильника обліку теплової енергії або на протиправність дій службових осіб позивача при зняття з лічильника показників, тому позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу за житлово-комунальні послуги у вигляді неоплачених коштів за підігрів гарячої води. За обґрунтованості нарахованої, але неоплаченої суми основного боргу підлягають стягненню нараховані на нього кошти інфляційних втрат та 3% річних з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Між тим, в судовому засіданні стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності, яка з огляду на приведені позивачем нарахування з 2008 року та звернення до суду із цим позовом лише в серпні 2014 року підлягає задовленню з наступних підстав. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено строк загальної позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Враховуючи, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду у серпні 2014 року,

Outcome: partial