Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся в інтересах [PERSON] до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Посилався на те, що відповідно до Ордеру на житлове приміщення №0161 від 16 квітня 1991 року [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира житловою площею 11,7 кв. м, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Сагайдачного (Волгоградская) [ADDRESS]. У звязку з тим, що він емігрував до Ізраїлю і йому 91 рік, він не мав можливості приїжджати в Україну і доглядати за даною квартирою вона прийшла в непридатний для проживання стан, а тому у березні 2016 року він прийняв рішення здати дану квартиру в оренду громадянину [PERSON] Давіту Міріановичу із зобовязанням його здійснити ремонт в даній квартирі. В рахунок здійснення ремонту та утримання в належному стані квартири і відповідно він за згодою [PERSON], як власника вселився в дану квартиру і проживає в ній. В грудні 2016 року орендар повідомив його, що до його квартири прийшли незнайомі люди та повідомили про те, що вони купили дану квартиру та бажають в ній проживати і що ніби позивач 26 листопада 2016 року продав квартиру відповідачу [PERSON], який через 6 днів перепродав квартиру [PERSON], який в свою чергу в цей день зробив зворотню довіреність на [PERSON] на право продажу від його імені даної квартири. Оскільки в позивача є рідний син, який є його спадкоємцем, позивач дану квартиру бажав залишити йому у спадок і ніколи нікому її не продавав. Будь-яких договорів купівлі-продажу квартири позивач не підписував, довіреностей на відчуження спірної квартири також не надавав, в нього було відсутнє волевиявлення щодо відчуження квартири, яка є предметом даного договору, тому зазначені обставини вказують на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 26 листопада 2016 року був укладений в супереч волі позивача та з порушенням вимог ч.3 ст.203 та п.2 ст.207 ЦК України, а тому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею, 11,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], від 26 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за №5737. Позивач в судове засідання не зявився, його представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні з тих підстав, що її довіритель є добросовісним набувачем, а докази надані позивачем є неналежними. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялись судом про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до Ордеру на житлове приміщення №0161 від 16 квітня 1991 року (а.с.7 ) копія якого була досліджена у судовому засіданні [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира житловою площею 11,7 кв. м, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Сагайдачного (Волгоградская) [ADDRESS]. 01.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди квартири №1-а по вул. Сагайдачного (Волгоградская) у м. Чернівці (а.с. 25). При цьому 26.11.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею, 11,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], від 26 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за №5737, відповідно до якого [PERSON] від імені якого діє [PERSON] продав зазначену квартиру [PERSON] (а.с. 103). На підтвердження повноважень у [PERSON] на відчуження майна була надано доручення від 23.07.2015 року яка посвідчена нотаріусом [PERSON] з перекладом та нотаріальним посвідчення і засвідченням написаного печаткою «Апостиль» (а.с. 127-140). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а отже для відновлення моїх порушених прав я змушений звертатись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу моєї квартири недійсним. Згідно п.2 ст.207 ЦК України правочин вважається здійсненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до вимог п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач заперечує факт волевиявлення на продаж квартири, а також ту обставину, що він взагалі надавав доручення [PERSON] для представництва його інтересів. На підтвердження даного факту зазначає, що до нотаріуса який зазначений в довіреності не звертався оскільки такого нотаріуса у Ізраїлі із зазначеною адресою робочого місця не існує. Крім того у Дорученні і доданих до нього копії паспорта та спірному договорі купівлі-продажу міститься неправдива інформація і щодо паспортних даних та номера особистого посвідчення особи які у них зазначені, також не відповідає дійсності і адреса проживання позивача оскільки він з 10 травня 2007 року, тобто на момент укладення спірних правочинів (Доручення 23 липня 2015 року ні на момент укладення договору 26 листопада 2016 року) і до сьогодні проживає за адресою [INFO], а в Дорученні та спірному договорі купівлі продажу зазначено адресу позивача м. Тель-Авів, вул. Аленбі 15. У нотаріальній справі посвідчення договору купівлі-продажу номер паспорта зазначено №8615368, а фактично номер паспорта позивача 996307. Також не відповідає дійсності номер особистого посвідчення особи який являється «3 23239541», а у документах на відчуження квартири зазначено «3-1752261-3». Крім цього до матеріалів справи додано також копію паспорта позивача (а.с. 5,6) із завіреним перекладом і фото самого позивача з паспорта, а у матеріалах посвідчення відчуження спірної квартири згідно доданого паспорта не відповідають дійсності не тільки паспорті дані і номер особистого посвідчення, а й саме фото позивача вклеєне у паспорті не являється фотом [PERSON]. Таким чином враховуючи, вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними доказами, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 26 листопада 2016 року, посвідчений [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5737 був укладений в супереч волі позивача та з порушенням вимог ч.3 ст.203 та п.2 ст.207 ЦК України. При цьому відповідачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували докази надані позивачем та його представниками. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved