Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

В провадженні Святошинського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за основним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач за основним позовом [PERSON] звертається до суду за захистом свого права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], оскільки таке право не визнається і оспорюється дружиною останнього [PERSON], яка вважає зазначену квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Вказував, що 22.11.2003 року зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. Позивач вказував, що під час перебування у шлюбі з відповідачем 21.09.2005 року Позивач уклав Інвестиційний контракт (про інвестування у житлове будівництво) № У 1/77 відповідно до умов якого:1.1. За цим контрактом Комбінат зобов'язується своїми силами і засобами, за рахунок власних та вкладених інвестором коштів, збудувати і передати інвестору обумовлене житло (об'єкт інвестування), а інвестор зобов'язується забезпечити відповідне фінансування об'єкта інвестування та прийняти його у свою власність на умовах контракту.1.8. Характеристика об'єкта інвестування: район забудови [ADDRESS], площа 110,55, квартира [ADDRESS].Згідно Протоколу № 1 до Інвестиційного контракту № У 1/77 сторони погодили наступний графік інвестування: 184 563 грн. сплатити до 24.09.2005 року (30% від загальної площу квартири); 2-8 внесок - по 10% загальної площі квартири сплачується щоквартально до 09.05.2007 року (70 % загальної площі квартири). Згідно Протоколу № 2 до Інвестиційного контракту № У 1/77 погодили наступний графік інвестування: 184 563 грн. сплатити до 24.09.2005 року (30% від загальної площу квартири); 2-3 внески - до 100% загальної площі квартири сплачується до 01.05.2006 року. Позивач вказував, що згідно наданих довідок про заробітну плату він із відповідачем за період з березня по серпень 2005 року отримував невелику заробітну плату у середньому 2300,00 гр. на місяць, а тому у них не було грошових коштів для інвестування спірної квартири. Позивач вказував, що зв'язку із цим, батьки Позивача подарували останньому особисто необхідну суму грошових коштів, що підтверджується наступними письмовими доказами (в порядку хронології подій). 26.07.2005р. [PERSON] (батько Позивача) продав незакінчений будівництвом, побудований на 63% житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] за 146 200 грн. (Договір купівлі-продажу від 26.07.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1598).26.07.2005р. [PERSON] (батько Позивача) продав земельну ділянку площею 0,0800 га, що знаходиться в [ADDRESS] за 147 500 грн. (Договір купівлі-продажу від 26.07.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1600). Таким чином, [PERSON] (батько Позивача) продав нерухомість на загальну суму 293 700,00 грн. 26.07.2005р. [PERSON] вніс 252 500,00 грн. на поточний рахунок для розміщення ощадного вкладу (квитанція № 24 від 26.07.2005 року).23.09.2005р. [PERSON] отримав з власного рахунку 126 250,00 грн. (заява на видачу готівки № 9 від 23.09.2005 року). 23.09.2005р. в п'ятницю [PERSON] передав як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 126 250,00 грн. Оскільки кошти було передано в кінці робочого дня, то Позивач лише наступного робочого дня міг внести їх в оплату за до Інвестиційним контрактом. 26.09.2005р. в понеділок Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 184 563,00 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (Квитанція від 26.09.2005 року № 3/1).14.12.2005р. [PERSON] отримав з поточного рахунку 35 350,00 грн. (заява на видачу готівки № 8 від 14.12.2005 року).16.12.2005р. [PERSON] передав як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 35 000,00 грн.16.12.2005 року Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 35 000,00 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (квитанція № 12/1 від 16.12.2005 року).08.09.2006 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] загальною площею 114,90 кв.м. за 1 717 000,00 грн. (Договір купівлі-продажу квартири від 08.09.2006 року зареєстрований в реєстрі за № 6657).Частка коштів Позивача від продажу склала суму 245 286,00 грн.09.09.2006р. батько [PERSON] і мати [PERSON] передали як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 461714,00 грн.Іншу частину коштів від продажу, 08.09.2006р. [PERSON] вніс на поточний рахунок у сумі 1 010 000,00 грн. (Квитанція № 87 від 08.09.2006 року).09.09.2006р. Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 583 209,90 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (квитанція № 2/1 від 09.09.2006). Відповідно до «[PERSON] до Інвестиційного контракту № У 1/77 від 21.09.2005 року» від 19.09.2006 року Позивач здійснив інвестування будівництва квартири [ADDRESS] загальною площею 110,55 кв.м. у житловому будинку по [ADDRESS] в розмірі 100%, що складає суму 802 772,90 грн.09.10.2006 року [PERSON] отримав з поточного рахунку 757 500,00 грн. (заява на видачу готівки № 5 від 09.10.2006 року)22.11.2010р. [PERSON] передав як дар особисто Позивачу грошові кошти у сумі 757 500,00 грн.22.11.2010 року Позивач вніс на інвестування спірної квартири 22 538,25 грн. (квитанція від 22.11.2010 року).05.01.2011 року видано Позивачу [PERSON] про право власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач вказував, що оригінали вказаних розпиток и договору дарування грошей він забрав з офісу його представника, після того як останній надав їх для огляду та засвідчення судом при розгляді цієї справи, але по дорозі з офісу його представника десь втратив або забув папку з документами, про що було його звернення до правоохоронних органів, про що подав докази суду. Вказував, що сподівався, що у разі, якщо хтось знайде його втрачену папку з документами то можливо забажає повернути за винагороду, а тому сподівався що документи знайдуться. Позивач та його представники вказували, після того як судом було призначено судову експертизу документів, а втрачені документи не знайшлись, між ним та його батьком на підтвердження існуючих зобов»язань за Договором дарування від 23.09.2005 року та Розписок від 26.09.2005 року, від16.12.2005 року,від 09.09.2006 року, від 22.11.2010 року сторони домовились підписати дублікати втрачених документів в їх редакції та з реквізитами станом на дати їх створення, як дублікат та надали їм силу оригіналів. А тому позивач та його представники просили суд позов задовольнити та визнати за [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер платника податку: [NUMBER], зареєстрованим за адресою [ADDRESS] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 114,6 кв.м, житловою площею 65,9 кв.м. зареєстровану за реєстровим номером 32853927. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти основного позову заперечувала, вказувала, що спірну квартиру було придбано за спільні гроші їх сім»ї. Та за грошові кошти, які були їй надані та подаровані її матер»ю, що буде підтверджено свідченнями свідків. Ухвалою суду від 14.12.2006 року об'єднано в одне провадження цивільну справу №2/759/6276/2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно та цивільну справу №2/759/5395/2016 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя ( а.с. 61т.1). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.70-72 т.1), з урахуванням заяви про зміну підстав позову, до початку розгляду справи по суті ( а.с.140-141 т.1) позивач та її представник вказували, що 22.11.2003 року зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON],[INFO] Вказувала, що в період шлюбу ними було набуте право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER]. Позивач вказує, що спірна квартира в 2011 році була оформлена на відповідача [PERSON], але внаслідок інвестування у будівництво, Договір було підписано 21.09.2005 року, під час шлюбу, спірний транспортний засіб, також було придбано під час шлюбу 25.10.2013 року. Позивач вказує, що відповідач останнім часом вказує, що квартира лише його особиста власність і він може розпорядитися нею на власний розсуд, крім того їй в 2016 році стало відомо, що відповідач переоформив їх спірний автомобіль на свою мама, посилаючись на вимоги ст.ст.. 60 ,69,70 СК України просить суд виділити їй у власність 2/3 частини квартири [ADDRESS], з урахуванням відступу від рівності часток,враховуючи, що відповідач повів відчуження спірного транспортного засобу,у зв»язку із чим обсяг спільного сумісного майна зменшився. Також вказувала, що відповідач біля півроку не бере участі в утриманні їх спільного сина, відтак є підстави для застосування ч.3. ст.70 СК України. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1 п.1.ч.2, ч.3,ч.4 ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом .3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права,свободи,визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст..8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права,характеру його правопорушення та наслідком,спричиненим порушенням. Відповідно до ст. 57 СК України, «особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України:«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, «Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права». Судом встановлено, що 22.11.2003 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Від шлюбу сторони мають сина [PERSON],[INFO] Судом встановлено, під час шлюбу було набуте право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог щодо належності спірного майна позивач за основним позовом [PERSON] надав довідки про доходи свої та відповідача ( а.с.166,167 т.1) згідно яких заробітна плата кожного складала в період придбання спірної квартири приблизно 2200,00 грн., щомісяця, що у сукупності не відповідає вартості придбаного майна. В обґрунтування позовних вимог щодо визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS],позивач за основним позовом, як джерело походження коштів на придбання майна надав суду письмові докази, щодо продажу його сім»єю нерухомого майна ( а.с.12-27), зняття його батьком з депозитного рахунку коштів від продажу нерухомого майна та надання їх сину у дар з метою внесення платежів по Інвестиційному договору спірної квартири, а саме : 26.07.2005р. [PERSON] (батько Позивача) продав незакінчений будівництвом, побудований на 63% житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] за 146 200 грн. (Договір купівлі-продажу від 26.07.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1598).26.07.2005р. [PERSON] (батько Позивача) продав земельну ділянку площею 0,0800 га, що знаходиться в [ADDRESS] за 147 500 грн. (Договір купівлі-продажу від 26.07.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1600). Таким чином, [PERSON] (батько Позивача) продав нерухомість на загальну суму 293 700,00 грн. 26.07.2005р. [PERSON] вніс 252 500,00 грн. на поточний рахунок для розміщення ощадного вкладу (квитанція № 24 від 26.07.2005 року).23.09.2005р. [PERSON] отримав з власного рахунку 126 250,00 грн. (заява на видачу готівки № 9 від 23.09.2005 року). 23.09.2005р. в п'ятницю [PERSON] передав як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 126 250,00 грн. Оскільки кошти було передано в кінці робочого дня, то Позивач лише наступного робочого дня міг внести їх в оплату за до Інвестиційним контрактом. 26.09.2005р. в понеділок Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 184 563,00 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (Квитанція від 26.09.2005 року № 3/1).14.12.2005р. [PERSON] отримав з поточного рахунку 35 350,00 грн. (заява на видачу готівки № 8 від 14.12.2005 року).16.12.2005р. [PERSON] передав як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 35 000,00 грн.16.12.2005 року Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 35 000,00 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (квитанція № 12/1 від 16.12.2005 року).08.09.2006 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] загальною площею 114,90 кв.м. за 1 717 000,00 грн. (Договір купівлі-продажу квартири від 08.09.2006 року зареєстрований в реєстрі за № 6657).Частка коштів Позивача від продажу склала суму 245 286,00 грн.09.09.2006р. батько [PERSON] і мати [PERSON] передали як дар особисто Позивачу грошові кошти в сумі 461714,00 грн. Іншу частину коштів від продажу, 08.09.2006р. [PERSON] вніс на поточний рахунок у сумі 1 010 000,00 грн. (Квитанція № 87 від 08.09.2006 року).09.09.2006р. Позивач від свого імені вніс кошти оплати у сумі 583 209,90 грн. в інвестування квартири [ADDRESS] (квитанція № 2/1 від 09.09.2006 Судом встановлено, що позивач за основним позовом вказував, втратив оригінали розписок та договір дарування грошових коштів,( а.с.116-122 т.1), що були посвідчені судом, що були саме джерелом походження коштів на придбання майна, що підтверджено письмовими доказами та на їх підтвердження повідомив, що сторони домовились підписати дублікати втрачених документів в їх редакції та з реквізитами станом на дати їх створення, як дублікат та надали їм силу оригіналів ( а.с.48,52-58 т.2), оригінальність яких посвідчена судом. А також надав докази про звернення до правоохоронних органів щодо втрати папки з документами де були вищевказані розписки та договір (а.с.49-51 т.2). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник за основним позовом проти залучення таких доказів до матеріалів справи заперечували, вказували, що оскільки втрачено оригінали документів, суд не може приймати до уваги дублікати документів, ( а.с.48,52-58 т.2), які є неналежними доказами з метою ненадання оригіналів документів, які втрачені та неможливості провести експертизу, яка була призначена судом, про що не заперечували сторони. Але з такою позицією відповідача [PERSON] та її представника суд не погоджується виходячи із наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що правочин про отримання у дав [PERSON] від його батька [PERSON] грошових коштів, на Інвестування квартири квартиру [ADDRESS], недійсними не визнавались сторонами цього договору та третіми особами. У п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що само по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тобто у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Як вбачається із матеріалів справи батько позивача [PERSON], знімав з депозитного рахунку грошові кошти, які дарував сину [PERSON],який в свою чергу вносив ці кошти на рахунок Банку в рахунок погашення заборгованості по Інвестиційному договору. З урахуванням того, що подружжя [PERSON], в період часу Інвестування спірної квартири отримували невелику заробітну плату, позивач [PERSON] правомірно підтвердив джерело походження коштів на придбання спірної квартири, що мало місце , внутрішня воля відповідала зовнішньому його прояву, що прослідковується хронологією подій щодо продажу батьком позивача [PERSON] спільного майна, покладення таких коштів на свій депозитний рахунок , та після їх дарування та оформлення у письмовому вигляді передачу таких коштів [PERSON] для проведення Інвестування спірної квартири. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача за основним позовом [PERSON], [PERSON], які будучи під присягою,повідомили та підтвердили хронологію щодо продажу їх спільного нерухомого майна, покладення коштів від продажу майна на депозитний рахунок [PERSON], зняття таких коштів з рахунку та надання у дар [PERSON], що підтверджено розписками та їх дублікатами. Суд вважає належними доказами дублікати розписок про отримання у дар грошових коштів та договору дарування грошових коштів ( а.с.52-58т.2), оскільки вимогами цивільного законодавства складення дублікатів розписок щодо прийняття у дар грошових коштів та за договором дарування законом не заборонено. Відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму,яка перевищує п»ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що договори дарування грошових кошів, що оформлено розписками не оспорювались не сторонами договору ні третіми особами, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON], досягли істотних умов договору щодо дарування та прийняття у дар грошових коштів, відбулося виконання договору дарування, що мало наслідки внесення таких коштів за хронологією подій та внесення на рахунок банку по Інвестиційному договору, а тому суд вважає такий договір дійсним в у цьому разі нотаріальне посвідчення не вимагається. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в обґрунтування позовних вимог просила суд виділити їй у власність 2/3 частини квартири [ADDRESS], з урахуванням відступу від рівності часток,враховуючи, що відповідач провів відчуження спірного транспортного засобу,у зв»язку із чим обсяг спільного сумісного майна зменшився, а також у зв»язку із тим, що відповідач за зустрічним позовом не утримує свого сина [PERSON] Судом встановлено, [PERSON] вважає, що відповідач без її згоди провів відчуження спірного автомобіля на користь своєї матері відповідача [PERSON], без її на то згоди, який був придбаний за спільні гроші подружжя, у якості джерела походження коштів на придбання спірного майна надала лише довідку про заробітну плату сторін ( а.с.166-167 т.1) та після початку розгляду справи по суті просила долучити до справи докази ( а.с.143 т.2) та вказувала, що під час перебування її у шлюбі з відповідачем [PERSON], її матір також їй подарувала грошові для інвестування у спірну квартиру у розмірі 330 000 грн, які вона передала своєму чоловіку з метою інвестування в будівництво, але доказів про передання їх [PERSON] не надала. Факт передання грошової суми у розмірі 330 000грн, [PERSON] не визнав. Вказаний доказ не прийнятий судом у якості доказу, оскільки поданий після початку розгляду справи по суті, про який не було вказано у позовній заяві, а також не заявлений до початку розгляду справи по суті, який знаходиться у інших осіб та буде поданий додатково. Також [PERSON] та її представник не повідомили про поважні причини, чому про такий доказ не було заявлено у позові та до початку розгляду справи по суті. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача за зустрічним позовом [PERSON] її батьки [PERSON], [PERSON], які будучи під присягою повідомили суду, що дійсно 22.02.2006 року [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] грошові кошти, які були заощадженнями сім»ї та за рахунок допомоги іншими родичами та залишеними у спадок, про що 22.02.2006 року було складено Договір дарування грошей та гроші у вказаній сумі передано [PERSON], яка на той час проживала разом із своїм чоловіком в їх квартирі, яка забрала ці кошти та віднесла у свою кімнату, далі їм доля цих грошей їм не відома. Судом встановлено, що при допиті свідки [PERSON], [PERSON] повідомили, що текст Договору дарування диктувала [PERSON] та вказують, що їм не відомо, що адресу об»єкта інвестування, яку було вказано у Договорі дарування від 22.02.2006 року було ([ADDRESS]) була присвоєна лише в 2008 році, а 2006 році адреса спірного будинку була інша, а саме житловий будинок [ADDRESS] Суд вважає такі свідчення свідків неналежним доказом у справі, оскільки як встановлено судом, суперечать зібраним по справі доказам. Суд не погоджується також із твердженнями позивача за зустрічним позовом [PERSON], в обґрунтування відступу від рівності часток при поділі майна, оскільки судом встановлено, що позивач за основним позовом [PERSON] бере участь у вихованні та утриманні свого сина [PERSON], несе витрати по утриманню спірного майна,що підтверджено письмовими доказами ( а.с.195-250 т.1). А тому суд дійшов висновку, що докази на які посилається позивач в за основним позовом [PERSON], містять інформацію щодо предмету доказування, отриманні у законний спосіб та не спростовані належними та допустимим доказами з боку відповідача [PERSON]В, а тому основний позов доведений, а зустрічний позов, в частині визнання права власності та виділу [PERSON] 2/3 частини квартири не доведений та задоволенню не підлягає, оскілки позивач не підтвердила належними та допустимими доказами джерело походження коштів на придбання спірного майна, окрім заробітної плати ( а.с.167 т.1). Судом встановлено, що в період шлюбу подружжям [PERSON]та [PERSON] було придбано транспортний засіб автомобіль Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER], за спільні гроші подружжя. Судом встановлено, що транспортний засіб автомобіль Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER], придбано [PERSON] в період шлюбу було відчужено [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] за розпискою від 04.07.2016 року позичив у своєї матері [PERSON] грошову суму у розмірі 60 000,00 грн, та уклав Договір на туристичне обслуговування №041/16 та вніс на виконання договору суму у розмірі 53 827 та 627,00 грн., для відпочинку свого, дружини [PERSON] та їх сина. Позивач за зустрічним позовом не спростувала належними та обґрунтованими доказами такі твердження позивача [PERSON] щодо джерела походження коштів, або про те що вона не скористалася вказаним туром. А тому суд дійшов висновку, що такі грошові кошти за розпискою від 04.07.2016 року були використані в інтересах сім»ї та відповідач [PERSON] не довела, що гроші, за розпискою від 04.07.2016 року були використані не в інтересах сім»ї. Відповідно до ст. 65 СК України 1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. А тому суд дійшов висновку, що [PERSON], знала про придбання туру, за суму, яка перевищує дохід подружжя, скористалася туром, не повідомила суд та не надала доказів про джерело походження коштів на придбання туру [PERSON], тому суд вважає, що гроши,які були використані від позики від 07.04.2016 року, використані в інтересах сім»ї та за такими зобов»язаннями за позикою від 07.04.2016 року має відповідати сім»я [PERSON] та [PERSON] А тому суд вважає, що перереєстрація транспортного засобу, Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER], придбано [PERSON] в період шлюбу було відчужено [PERSON] проведено в рахунок зобов»язань сім»ї. Що стосується ціни спірного майна, то сторони не довели належними та допустимими доказами вартість Hyundaj Santa Fe, 2.2D2013 р.в., номер кузова [NUMBER],д.н.з.[NUMBER], придбано [PERSON] в період шлюбу було відчужено [PERSON] Відповідно до ст.212 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу,необхвдно залишити без розгляду, який містить зміну предмету позову та поданий після початку розгляду справи по суті. А тому суд дійшов висновку, що основний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Ст. 211 ЦПК України передбачено право суду постановити окрему ухвалу. Представником позивача подано до суду клопотання про постановлення окремої ухвали щодо неправдивих свідчень свідків, які прийняли присягу свідків та повідомили факти, які не відповідають обставинам справи. Суд вважає за можливе залишити клопотання без розгляду.

Outcome: approved