Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа КП «Міське агентство з приватизації житла». В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивачі посилались на ті обставини, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS], яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 58,8кв.м., жилою площею 39,0кв.м. 09 січня 2007 року [PERSON] померла, у звязку з чим належна померлій 1/5 ідеальна частка квартири була успадкована та рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2007 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно відповідно по 1/10 ідеальній частці спірної квартири в порядку спадкування. Однак в теперішній час позивачі позбавлені можливості належним чином і у повному обсязі реалізовувати своє право власності у звязку із відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на дану квартиру та неможливістю отримання дублікату документа. Виходячи з викладеного, позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись з даним позовом в суд, в якому, уточнивши первісні вимоги, остаточно просили визнати за [PERSON] право власності на 1/5 ідеальну частку квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/5 ідеальну частку квартири [ADDRESS], а також усунути перешкоди у користуванні [PERSON] та [PERSON] квартирою №89 в будинку №71 по вулиці Малиновського в місті Одесі та вселити їх в дану квартиру. Позивач [PERSON], яка діє від власного імені, а також від імені [PERSON] на підставі довіреності, та представник [PERSON] у судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник особи у судове засідання зявились, заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Представник КП «Міське агентство з приватизації житла» у відкрите судове засідання не зявився, підприємство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного. Під час розгляду судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19 червня 1996 року, виданого УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради, власниками квартири [ADDRESS] були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Майнові права осіб були належним чином зареєстровані в Одеському міжміському БТІ, про що свідчить штамп бюро від 23 липня 1996 року. Згідно технічного паспорту МС-369 від 22 травня 1996 року, складеного Одеським міським агентством з приватизації житла, вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 58,8кв.м., в тому числі жилою площею 39,0кв.м. 09 січня 2007 року [PERSON] померла та після її смерті спадщину у вигляді 1/5 ідеальної частки відповідної квартири прийняли в рівних частках її дочки: [PERSON] та [PERSON] Згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2007 року (справа №2-5556/2007), частка [PERSON] була визначена у розмірі 1/5, а також визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно по 1/10 ідеальній частці на кожного спадкоємця першої черги в порядку спадкування за законом. Рішення суду набрало законної сили та майнові права набувачів були належним чином зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17022253 від 12 грудня 2007 року та листом КП «БТІ» Одеської міської ради №475080.67.16 від 25 серпня 2016 року. Відтак, [PERSON] та [PERSON] загалом належить: 1/5 + 1/10 + 1/5 = 1/2 ідеальна частка спірної квартири. Оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру знаходиться у відповідачів [PERSON] та [PERSON] Проте в теперішній час позивачі позбавлені права вільного доступу до спірної квартири, замки в квартиру були змінені відповідачем [PERSON], про що свідчать зокрема звернення [PERSON] до Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, висновки Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області відповідно від 17 жовтня 2016 року (ЖЄО №26821 від 04 жовтня 2016 року) та 17 листопада 2016 року (ЖЄО №30290 від 11 листопада 2016 року), а також лист Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 06 грудня 2016 року (ЖЄО №30397 від 12 листопада 2016 року). Позивачі звертались до КП «Міське агентство з приватизації житла» з заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності від 19 червня 1996 року на спірну квартиру, але заявникам було відмовлено у видачі документу та розяснено, що дублікати приватизаційних документів видаються власникам (співвласникам) житла з письмової згоди у випадку втрати або зіпсування оригіналів, що підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» №1395-2/01-07 від 21 жовтня 2016 року. Суд встановив, що утримуючи оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на погоджуються на вчинення необхідних дії для вирішення питання про видачу дублікатів приватизаційних документів, порозуміння між сторонами з цього питання відсутнє. В силу ст. 3 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відтак, у звязку із неможливістю отримання [PERSON] та [PERSON] оригіналу свідоцтва про право власності та вільного користування спірною квартирою, суд погоджується із наявністю значних перешкод у позивачів в реалізації права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Суд погоджується, що позиція відповідачів по справі свідчить про невизнання майнових прав позивачів на відповідну квартиру, у звязку з чим право власності осіб підлягає захисту шляхом визнання права власності [PERSON] та [PERSON], а також вселення осіб до спірної квартири. Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із задоволенням заявленого позову, суд вважає обґрунтованим стягнути суму оплаченого судового збору в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 551,20 + 551,20 = 1102,40 гривень, та на користь [PERSON] в розмірі 551,20 + 551,20 = 1102,40 гривень.

Outcome: approved