Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним. Позивач у позовній заяві посилався на те, що 20 грудня 2005 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № K2T1SE00000771, за умовами якого позивач отримав від відповідача у кредит 12\~000,00 грн. На адресу позивача 04 лютого 2015 року надійшла ухвала третейського судді від 02 лютого 2015 року про порушення провадження у справі 1121/2015, про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 56\~289,81 грн. відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитної карти від 07 грудня 2012 року. Позивач зазначає, що вказаної генеральної угоди не укладав, коштів згідно генеральної угоди не сплачував, про існування такої угоди дізнався лише у лютому 2015 року. За викладених обставин позивач просить суд з урахуванням уточнень визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитної карти від 07 грудня 2012 року, укладену від імені [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 3317,76 коп. та 243,60 грн. сплаченого судового збору, а всього 3564,36 грн. Позивач у судове засіданні не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати дану цивільну справу за його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток з викликом у судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити у задоволенні даного позову. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено 20 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № K2T1SE00000771, за умовами якого позивач отримав у кредит від відповідача 12\~000,00 грн., зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісячно у період сплати в розмірі 1,5% (а. с. 6-7). Ухвалою третейського суду при Асоціації «Дніпровського Банківського Союзу» від 02 лютого 2015 року було порушено провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №SAMDN52000071146962 від 07 грудня 2012 року (а. с. 8). Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 4618-15 від 12 лютого 2016 року, яку було проведено на виконання відповідної ухвали суду, підпис від імені [PERSON], що розміщений в графі «Подпись» Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитної картки від 07 грудня 2012 року виконаний не [PERSON], а іншою особою; цифровий запис «07.12.2012» від імені [PERSON] в графі «Дата» - виконаний не [PERSON], а іншою особою (а. с. 130-137). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи № 4618-15 від 12 лютого 2016 року, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача, у звязку з чим вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитної карти від 07 грудня 2012 року, укладеного від імені [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 79 та ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачені останнім та документально підтверджені витрати на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 3317,76 грн., та в рахунок повернення витрат на сплату судового збору 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved