Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

в серпні 2014р. [PERSON] звернувся із позовом до ПрАТ«Українська транспортна страхова компанія», [PERSON], третя особа: [PERSON], про відшкодування шкоди, зазначивши наступне. 23.06.2014р. у м. Києві по вул. Заболотного, 150 відбулася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER], під управлінням позивача [PERSON], та автомобілем марки «Вальцваген Транспортер»,д.н.з. [NUMBER], під управлінням відповідача [PERSON], в наслідок чого вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. При цьому постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2014р. по справі № 752/10445/14-ц встановлено, що вищезазначене ДТП спричинено [PERSON], який не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечну дистанцію, в наслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER] із порушенням вимог Правил дорожнього руху України. В свою чергу цивільну-правову відповідальність [PERSON]за шкоду завдану ним під час керування транспортним засобом марки«Вальцваген Транспортер»,д.н.з. [NUMBER] було застраховано ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як страховиком за полісом серії АС № 8573116. Разом з цим, відповідно до Звіту з оцінки вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 29.07.2014р. за № 208/07/14, складеного на замовлення ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», визначено вартість матеріального збитку через пошкодження автомобіля марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER] у сумі 73395,75грн. У зв'язку з наведеним, 31.07.2014р. позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування наведених збитків. При цьому позивач зазначив, що полісом серії АС № 8573116 і законодавством визначено для ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» ліміт страхового відшкодування завданої майну шкоди у сумі 50000,0грн.Однак ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не сплатило позивачу [PERSON] кошти страхового відшкодування у сумі 50000,0 грн. Крім того позивач [PERSON] зазначив, що частину непокритої страховим відшкодування шкоди у сумі 23395,75грн.зобов'язаний відшкодувати безпосередньо заподіювач такої шкоди [PERSON] Проте, відповідач [PERSON] не сплатив позивачу [PERSON] кошти на відшкодування завданої шкоди у сумі 23395,75грн. Крім того позивач зазначив, що він зазнав душевних страждань і було порушено його звичні життєві зв'язки через пошкодження автомобіля, позбавлення можливості користуватися ним, виникнення необхідності проведення ремонту, а також відсутністю добровільного відшкодування шкоди зі сторони її заподіювача. Також позивачпозивачпояснив, що на момент ДТП він законно володів і керував автомобілем марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER], а тому як володілець в межах свого речового права має право на відшкодування матеріально і моральної шкоди, завданої в наслідок пошкодженням наведеного автомобіля. На підставі викладеного позивач [PERSON] просив суд: стягнути на свою користь із відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 5000,0 грн., та із відповідача [PERSON]. відшкодування заподіяної шкоди в розмірі 23395грн., а також із [PERSON] відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 10000,0грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» у судовому засіданні та поданих суду письмових запереченнях не визнав позов та просив відмовити у задоволені позовних вимог повністю, оскільки: позивач не є зареєстрованим власником пошкодженого автомобіля марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER] і не має права на відшкодування шкоди; заподіювачем шкоди [PERSON] як страхувальником за полісом серії АС № 8573116 не було належно повідомлено про вказане ДТП страховика ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», у зв'язку із чим в останнього відсутній обов'язок виплачувати кошти страхового відшкодування за вказаним ДТП. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Третя особа [PERSON] повідомлений про дату та час судового розгляду у порядку ст.74ЦПК України, у судове засідання не з'явився, подав клопотання про поважність причин неявки, яке стало підставою для ухвалення рішення без його участі Врахувавши пояснення сторін та з'ясувавши обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити частково позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], автомобіль марки «Тойота», номер шасі (кузова) [NUMBER],д.н.з. [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] Разом з цим вбачається, що позивач [PERSON] уповноважений розпоряджатися і користуватися автомобілем марки «Тойота», номер шасі (кузова) [NUMBER],д.н.з. [NUMBER], зокрема із правом отримання від третіх осіб відшкодування шкоди заподіяної пошкодженням наведеного автомобіля, згідно довіреності від 30.06.2011р., виданої [PERSON] та посвідченої і зареєстрованої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1842. Зважаючи на викладене та оцінивши взаємний зв'язок доказів у сукупності, суд приймає як належний доказ наведену довіреність, оскільки зазначені у ній індивідуальні: номер кузова (шасі) і державний номерний знак автомобіля, - відповідають даним, що вказані в Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] для ідентифікації автомобіля марки «Тойота». В свою чергу, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2014р. по справі № 752/10445/14-ц встановлено, що 23.06.2014р. о 08 год. 25 хв. водій [PERSON] керуючи автомобілем «Вальцваген Транспортер» д.н.з. [NUMBER], рухаючись в м. Києві по вул.. Заболотного 150, не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечну дистанцію, в наслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER], що призвело до механічного пошкодження двох транспортних засобів, чим водій [PERSON] порушив вимогу п.п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справі про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Крім того згідно довідки Управління державтоінспекції ГУ МВС України в м. Києві виданої [PERSON] в наслідок ДТП, автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень задньої частини кузову за вказаним переліком. Відповідно до Звіту з оцінки вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 29.07.2014р. за № 208/07/14, складеного суб'єктом оціночної діяльності на замовлення ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», вартість матеріального збитку від пошкодження автомобіля марки «Тойота», д.н.з. [NUMBER] становить 73395,75грн. Разом з цим, згідно полісу серії АС № 8573116 ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як страховиком було застраховано цивільно-правову відповідальність водія [PERSON] за шкоду завдану ним під час керування транспортним засобом марки «Вальцваген Транспортер»,д.н.з. [NUMBER]. Вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою від 31.07.2014р. за вх. № 240-14к про виплату страхового відшкодування наведених збитків. При цьому, суд оцінює як належні вищезазначені письмові докази, оскільки згідно ст. 185 ЦПК України їх було оголошено і надано для ознайомлення сторонам у судовому засіданні, та останні не надали своїх заперечень щодо належності таких доказів, не подали суду інші докази на їх спростування. Разом з цим в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати на користь позивача [PERSON] або третьої особи [PERSON] коштів на відшкодування шкоди, заподіяної в наслідок ушкодженням автомобіля марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER]. Враховуючим наведене суд зазначає наступне. Положеннями п. 1. ч. 1. ст. 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є право володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 1 ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. При цьому згідно п. 2.2. Правил дорожнього руху України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. У зв'язку із наведеним суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] є фактичним володільцем та має речове право володіння автомобілем марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER] на підставі довіреності від 30.06.2011р. і наявного у нього Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на вказаний автомобіль. Згідно ч. 3 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач володіє незаконно автомобілем марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER] чи останній вибув від власника в супереч його волі. Разом з цим згідно ч. 1 ст. 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Положеннями ч. 3 ст. 386 Глави 29 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Таким чином, позивач як володілець має право на захист свого речового права володіння автомобілем марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER], зокрема шляхом відшкодування йому завданої майнової та моральної шкодив наслідок пошкодженням зазначеного автомобіля. Аналогічну правову позицію наведено у п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р., а саме: «Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).» Крім того, аналогічну правову позицію зазначено у положеннях затвердженого Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 2 листа «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках», а саме: «Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, в тому числі - на відшкодування завданої майнової та моральної шкоди (ст. 386 ЦК України)». При цьому, третя особа [PERSON] не надав як власник заперечень щодо здійснення відшкодування шкоди через пошкодження автомобіля на користь фактичного володільця [PERSON] В свою чергу, згідно ч. 1 і 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана в наслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі звини іншої особи, відшкодовується винною особою. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про обов'язок заподіювача шкоди [PERSON] відшкодувати позивачу збитки, завдані ушкодженням автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER]в наслідок ДТП від 23.06.2014р. Положеннями ст. 1194 ЦК України унормовано, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки цивільну-правову відповідальність [PERSON] було застраховано ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як страховиком за полісом серії АС № 8573116, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. за № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV ), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно ст. 29 Закону № 1961-IV, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Таким чином за полісом серії АС № 8573116 така подіґ є страховим випадком ДТП, що сталася з вини [PERSON] і в наслідок якої було пошкоджено автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] та завдано збитки позивачу на суму73395,75грн. Положеннями ч. 1 ст. 22 Закону № 1961-IV, визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. При цьому розпорядженням Державної комісії з ринків регулювання фінансових послуг «Про деякі питання здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09.07.2010р.за № 566 встановлено обов'язкові ліміти відповідальності страховика за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів:за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 50000 гривень на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, у розмірі 100000 гривень на одного потерпілого. Суд зазначає, що відповідно до ч. 2, 3 і 6 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:договори та інші правочини;завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. На підставі викладеного суд приходить до висновку про обов'язок відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як старховика виплатити в межах зазначених лімітів страхове відшкодування позивачу [PERSON] як потерпілому в наслідок пошкодження автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] з вини застрахованої особи [PERSON] Згідно вимог ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 2 ст. 614 ЦК України визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Разом з цим, Верховний Суд України у положеннях Листа «Висновки Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року» від 01.07.2013р. роз'яснив наступне: «Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі N 6-170цс12)». Відповідачем ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не надано докази на підтвердження відсутності його вини у невиплаті страхового відшкодування позивачу. Крім того суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»про відсутність у нього обов'язку сплатити страхове відшкодування потерпілому позивачу, через те, що заподіювач шкоди [PERSON] не повідомив про неї у визначений строк ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як страховика, зважаючи на наступне. Згідно ст. 2 Закону № 1961-IV, відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Положеннями ст. 37 Закону № 1961-IV визначено вичерпний перелік підстав для відмови страховиком у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), до якого не віднесено таку підставу як неповідомлення заповнювачем шкоди страховика про завдання шкоди. Натомість положеннями п.п. ґп. 38.1.1. ч. 38.1. ст. 38 Закону № 1961-IV унормовано, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позовдо страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього закону, а саме - невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка. Таким чином, неповідомлення страхувальником про факт ДТП страховика, лише надає такому страховику право, після виплати страхового відшкодування потерпілій особі,звернутися із регресним позовом до страхувальника про стягнення (компенсацію)із останнього частини виплаченого страхового відшкодування. Разом з цим стосовно вимог позивача до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» як страховика суд зазначає, що згідно ч.12.1 ст.12 Закону № 1961-IV, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, тобтофраншиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком, а отже підлягає стягненню з винної особи. У судовому засіданні сторонами визнано, що за полісом серії АС № 8573116франшиза складає суму 500,0 грн., на розмір якої безумовно зменшується страхове відшкодування. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність задовольнити вимоги позивача до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» частково, стягнувши із останнього на користь позивача кошти страхового відшкодування, за вирахування франшизи, у сумі 49500,0 грн. Крім того, зважаючи на визначений ст. 1194 ЦК України обов'язок відповідача [PERSON] як безпосереднього заподіювача шкоди сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодуваннязавданої шкоди, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення на його користь із [PERSON] різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у сумі 23395,0 грн. Стосовно вимог позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 1. ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Повно та всебічно дослідивши причини виникнення і характер обставин, які спричинили завдання моральної шкоди позивачу, розміру і глибину душевних страждань позивача, пережитих останнім у зв'язку ізпошкодженням транспортного засобу,взявши до уваги фактичну неможливість позивача користуватися автомобілем за призначенням протягом тривалого часу, потребу додатково витрачати час на проведення відновлення автомобіля, відсутність добровільного відшкодування шкоди зі сторони її заподіювача, а також необхідність позивачу докладати зусилля для захисту і поновлення своїх прав у судовому порядку,- що в сукупності факторів призвело до порушення звичних життєвих зв'язків позивача, і з огляду на відсутність обставин та доказів щодо виключення вини відповідача [PERSON] стосовно вказаного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON]повинен відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду в сумі 10000,0 грн., що відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України), сприятиме поновленню порушених прав позивача. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вбачається, що позивач здійснив витрати на оплату судового збору у сумі 243,2 грн., сума якого підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: partial