Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, в обґрунтування своїх позовних вимог за якою позивач послалась на те, що сторони від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З моменту реєстрації шлюбу сторони не проживають однією сім`єю, позивач мешкає разом з сином за місцем їх реєстрації в квартирі матері позивача, де зроблено ремонт та облаштовано всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Будинок, в якому знаходиться квартира, в якій мешкає позивач з сином, має закрите подвір`я, недалеко від будинку розташовані два парки. Разом з позивачем та спільною дитиною сторін також мешкають батьки позивача, які піклуються про сина сторін, приділяють йому весь свій вільний час, виховують та гуляють з ним разом, допомагають позивачу з хатніми обов`язками. Відповідач інколи без попереджень приїздить до позивача та сина, фінансової підтримки не надає, фактичне місце проживання відповідача не має належних умов для проживання дитини, зокрема гарячої води, туалет та душ розташовані на вулиці, загальна відсутність ремонту в будинку. Крім того, у відповідача відсутнє постійне місце роботи та нестабільний фінансовий стан. Послалась позивач і на застосування до неї психологічного насильства з боку відповідача, в зв`язку із чим, побоюючись за себе та сина, позивач зверталась до правоохоронних органів. З огляду на викладене, вказуючи, що проживання спільної дитини сторін саме разом із позивачем є запорукою повного і гармонійного розвитку дитини, гарантією проживання дитини в любові та розумінні, в безпечних та комфортних умовах, позивач просила задовольнити її позов, визначивши місце проживання спільної дитини сторін разом із нею. В останнє судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких позивач послалась на те, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, а відповідач вказав на визнання ним позов в повному обсязі. При цьому визнання відповідачем позову, з огляду на його зміст, заявлені позовні вимоги та суб`єктний склад учасників розгляду справи, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надіслала до суду заяву, в якій просила провести судове засідання за відсутності її представника. За таких обставин у відповідності до ст.ст.206, 211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи та здійснити розгляд справи по суті без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , який народився [INFO] під час перебування сторін у шлюбі між собою, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та народження (а.с.10, 11). Відповідач зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про зареєстроване місце проживання (а.с.17). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання за адресою реєстрації та фактичного проживання відповідача - буд. [ADDRESS] для дитини виділена окрема кімната, наявна шафа для одягу, однак подальше облаштування кімнати для проживання дитини тільки планується, як і купівля іграшок, речей щоденного вжитку тощо. (а.с.49) Позивач зареєстрована та проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] . Квартира трикімнатна, належить на праві спільної власності батькам позивача, в квартирі додержані санітарно-гігієнічні норми, є необхідні меблі, побутова техніка, електро-, газо- водопостачання в наявності. Позивач у цій квартирі мешкає в окремій кімнаті разом зі спільною дитиною сторін, а також в квартирі мешкають батьки позивача. Місце проживання дитини не зареєстроване. Для проживання, виховання і розвитку дитини у квартирі створені всі необхідні умови - облаштоване спальне місце для дитини, є зона для ігор, шафа для зберігання дитячих речей та одягу, іграшок, засобів гігієни, мати та її батьки забезпечують додержання режиму сну дитини, норм здорового харчування та повноцінного розвитку дитини відповідно до її віку. Викладене підтверджується копією паспорту позивача, копією довідки про зареєстроване місце проживання, копією акту про обстеження умов проживання (а.с.7-8, 19, 31). Відповідно до консультативного висновку спеціаліста поліклініки Медичної Академії ТОВ «Версус» позивач не має медичних протипоказань для виховання дитини. (а.с.32) Також судом встановлено, що позивач наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, працює на посаді інженера кошторисної групи в ТОВ «ВП БІКОН», де характеризується виключно з позитивного боку, що підтверджується відповідною характеристикою за місцем роботи (а.с.34). Разом з тим, судом встановлено, що відповідач з боку сусідів позивача має негативну характеристику, що підтверджується копією заяви таких сусідів до правоохоронних органів від 09 жовтня 2020 року, згідно якої останні просили поліцію вжити заходів до відповідача, який, приїжджаючи до місця проживання дитини сторін та позивача, влаштовує скандали, намагається вибити двері, створюючи негативну атмосферу в родині (а.с.36). У своєму висновку від 19 лютого 2021 року орган опіки та піклування в особі адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради вказав, що вважає доцільним проживання спільної малолітньої дитини сторін разом з позивачем за адресою її проживання. Згідно даного висновку органом опіки та піклування встановлений порядок участі батька дитини у її вихованні. (а.с.67) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини). Так, за змістом ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 180 СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Нормою ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Нормою ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. За змістом норм ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства слідує, що суд вирішує спір між батьками щодо визначення місця проживання з одним із них лише щодо малолітньої дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Вирішальне значення матимуть інтересами в першу чергу самої дитини, а не її батьків, навіть якщо такі інтереси дитини будуть суперечити інтересам одного з батьків або навіть висловленому бажанню самої дитини проживати з одним зі своїх батьків. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц, а також правовими висновками Верховного Суду у постановах від 09 квітня 2020 року по справі №477/253/19, від 14 травня 2020 року №524/8761/16-ц, від 14 липня 2020 року по справі №357/7976/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №241/47/19, від 09 листопада 2020 року по справі №487/7241/18. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09). Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, вік дитини, якій не виповнилось і двох років, не дозволяє суду з`ясувати думку дитини щодо визначення місця її проживання, а також свідчить про те, що дитина в даний період свого життя потребує піклування саме з боку своєї матері, як особи, яка відіграє в цей вік дитини вирішальну роль. При цьому, умови проживання для дитини у позивача є краще облаштованими, ніж у відповідача, позивач працевлаштована, не має медичних протипоказань для виховання дитини, виключно позитивно характеризується на відміну від відповідача, відповідально та сумлінно ставиться до виконання своїх обов`язків як мати. Крім того, на теперішній час між сторонами врегульовано питання участі батька у вихованні дитини, про що свідчить встановлений органом опіки та піклування графік періодичних побачень відповідача з сином. За таких обставин, а також враховуючи відсутність будь-яких виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю чи негативно впливали б на її виховання та розвиток, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що найкращім інтересам дитини сторін буде відповідати проживання її саме з матір`ю. Останнє вказує на наявність достатність підстав для задоволення позову та визнання місця постійного проживання спільної дитини сторін разом із позивачем. Разом з цим, суд зазначає, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні та розвитку. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 840,8 гривень (а.с.1), враховуючи визнання відповідачем позову,

Outcome: approved