Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, за змістом якого посилаючись на незаконне вибуття з її власності квартири [ADDRESS], просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], витребувати у відповідача таку квартиру та виселити з спірної квартири [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які проживають з ними. В обґрунтування заявленого позову стороною позивача було пояснено, що позивач, [PERSON], [INFO], є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, від 02.10.1990 року, укладеного між позивачем та Виконавчим комітетом Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси. З 1996 року позивач постійно проживає у Німеччині, однак у травні 2015 року вона дізналась про те, що у її квартирі мешкають сторонні люди. У наступному позивач звернулась до Київського РВ УМВД України в м. Одесі, за наслідком чого дізналась, що Відповідач нібито купила спірну квартиру у позивача, хоча сама позивач ніяких договорів купівлі продажу не вчиняла. Згодом було зясовано, що відчужувачем за оскаржуваним договором купівлі-продажу виступила [PERSON], однак 30 січня 1964 року, тобто така особа, на думку позивача, не мала жодних майнових прав щодо спірної квартири, а за такого не мала і права її відчужувати. З таких обставин представник позивача дійшов переконання про недійсність договору купівлі-продажу, безпідставність набуття відповідачем у володіння спірної квартири та відсутність будь-яких правових підстав для проживання у такій квартирі відповідача та будь-яки інших осіб, без згоди на таке зі сторони позивача, та з того просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача додатково зазначав про розбіжності за текстом договору купівлі-продажу в частині щодо місця реєстрації відчужувача та дійсного місця реєстрації позивача на території України, зазначав про те, що паспорт громадянина СРСР, виданого на імя позивача, було вилучено для списання та знищення у 1996 році. З наведеного та з викладеного у позові представник позивача просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні вказувала на необґрунтованість вимог позову та відсутність належних доказів у справі, зокрема зазначала про відсутність у позивача оформленого відповідно до Закону права власності його державної реєстрації, а також зазначала про не доведення зі сторони позивача обставин, які на її думку є предметом доказування у справі так не було досліджено та вирішено питання про авторство підпису за текстом оспорюваного договору, відповідної експертизи у справі не призначалось, стороною позивача відповідне клопотання заявлено не було, а з такого представник відповідача вважала задоволення позову неможливим. Додатково представник відповідача наголошувала на тому, що позивачем заявлено вимоги про витребування майна ( з підстав ст. 387 ЦК України) в той час, коли відповідач у справі є добросовісним набувачем спірної квартири, та обставини її добросовісності не спростовані позивачем - відповідач придбала спірну квартиру через ріелтора, в ході укладення угоди їй надавався вільний доступ до квартири для огляду, оспорювану угоду купівлі-продажу квартири було укладено у нотаріальній формі, у присутності сторін правочину та, зокрема, відчужувача. За наслідками укладання договору відповідачем на користь відчужувача було передано грошові кошти у відповідному до зазначених у договорі розмірі, а відповідачу покупцю за договором, було передано спірну квартиру. Отже представник відповідача вважає що у данному випадку положення ст. 387 ЦК України затосуванню до правовідносин що склались між сторонами застосовані бути не можуть, натомість застосуванню підлягають положення ст. 388 ЦК України, що не були заявлені стороною позивача як підстави їх вимог, а тому, на її думку, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала надані її представником пояснення. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши долучені до матеріалів справи докази суд вважає встановленими наступні обставини. 02 жовтня 1990 року позивач, [PERSON], уклала з Виконавчим комітетом Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Такий договір було посвідчено старшим державним нотаріусом Третьої Одеської державної контори, [PERSON] та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №1-7483. При цьому, згідно листа Одеського державного нотаріального архіву №1308/01-20 від 20.10.2015 року, що було надано на запит прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №12015160470004051, записи реєстру для реєстрації нотаріальних дій містять відомості про реєстрацію за р.№ 1-7484 копії такого договору (запис від 02.10.1990 року). 08 жовтня 1990 року вказаний договір було зареєстровано у КП «ОМБТІ», запис №677 на стр. 182 книги 30 доп. Відповідно до законодавства, що діяло на час укладення наведеного правочину купівлі-продажу, з часу реєстрації вказаного договору у КП «ОМБТІ» у позивача виникло право власності на спірну квартиру. Згідно довідки Головного управління ДМС України в Одеській області №4/2-16368 від 19.11.2015 року [PERSON], [INFO], уродженка м. Одеси, раніше була зареєстрована за адресою: [INFO], а 30.07.1996 року отримала дозвіл для виїзду за кордон АС №043047. Паспорт громадянина колишнього СРСР на імя [PERSON] серії VII ЖД №592221 було вилучено для списання. Відповідно до наданих суду пояснень, що не заперечувались сторонами, та не суперечать іншим обставинам справи, позивач, [PERSON] у 1996 році виїхала на постійне місце проживання до Федеративної республіки Німеччини. 29 травня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], що зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], продала, а відповідач, [PERSON], купила, квартиру [ADDRESS]. Згідно п. 1.2 такого договору визначено, що вказана квартира належить продавцю, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Третьою одеською державного нотаріального контролю, від 02.10.1990 року, реєстровий номер №1-7484, зареєстрований одеським Міжміським бюро технічної інвентаризації від 08.10.1990 року в книзі 30доп. Стор. 182. Р.№677. Вказаний договір від 29 травня 2015 року було зареєстровано у державному реєстрі за р.№981. Одночасно з тим до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за покупцем, [PERSON], запис про право власності №9857539, від 29 травня 2015 року. З наведених фактичних обставин вбачається, що відчужувачем за зазначеним договором виступила особа, прізвище, імя та по-батькові якої збігається з аналогічними відомостями про дійсного власника майна, натомість, інші анкетні данні відмінні. При цьому підставою приналежності продавцю предмета продажу вказано договір купівлі-продажу, покупцем у якому була позивач, [PERSON] [INFO], що з 17 травня 2006 року документована паспортом Громадянина України для виїзду за кордон, та фактично не проживала на території України з 1996 року, а до того була зареєстрована за адресою спірної квартири, а не [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], що зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. На час посвідчення договору купівлі-продажу, нотаріусом було здійснено запит до КП «БТІ» Одеської міської ради, у відповіді на який вказана установа зазначила, що спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 02.10.1990 року за № 1-7484, що зареєстровано 08.10.1990 року (кн. 30 доп., стр. 182, р.№677), при цьому інших, зокрема паспортних, даних власника (продавця) у такій відповіді зазначено не було. З викладених фактичних обставин вбачається що при укладанні договору купівлі-продажу від 29 травня 2015 року продавцем, [PERSON], [INFO], як правовстановлюючий документ, було предявлено до Нотаріуса копію договору купівлі продажу від 02 жовтня 1990 року, покупцем у якому, як це обєктивно вбачається з наведених вище доводів, є [PERSON] [INFO]. Таким чином особа, що виступала продавцем у договорі від 29 травня 2015 року обєктивно не мала майнових прав на спірну квартиру [ADDRESS], та відповідно до наданих суду пояснень не мала і представницьких повноважень щодо представництва позивача при укладенні такого договору, з чого випливає, що вона не могла відчужити таку квартиру. З таких підстав,позивач просить суд визнати договір недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. При цьому крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, Так, недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Згідно змісту ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент його укладення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: ч. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ч. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ч. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так в силу Закону (Книга Третя ЦК України, та [PERSON] 54 ЦК України), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України), при цьому право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Разом з тим, лише власнику майна належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). З наведеного вбачається, що договір купівлі-продажу від 29 травня 2015 року суперечить зазначеним приписам закону, оскільки за наведеними вище висновками суду [PERSON], [INFO], не мала необхідного обсягу прав (не мала жодних майнових прав щодо предмета продажу, та не мала жодних представницьких повноважень, щодо представництва інтересів [PERSON], [INFO]), що в свою чергу є підставою для задоволення позову в цій частині. Вимоги про витребування майна із незаконного володіння є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2015 року недійсним. Так, у судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось представником позивача, що відповідач при укладенні договору купівлі-продажу від 29 травня 2015 року сплатила передбачену договором суму коштів на користь продавця та прийняла у власність спірну квартиру. До укладення договору відповідач у супроводі третіх осіб відвідувала та оглядала спірну квартиру, при цьому їй було надано вільний та безперешкодний доступ до такої квартири. Зазначений договір укладався у присутності нотаріуса за участю всіх учасників правочину, та у відповідача не виникало жодних сумнівів щодо дотримання процедури укладення правочину та його законності. Так сторона відповідача заперечувала проти можливості задоволення позову з тих підстав, що відповідач є добросовісним набувачем, а отже у неї не може бути витребувано спірну квартиру з підстав ст. 387 ЦК України, оскільки це є неналежним способом захисту прав позивача. За змістом частини пятої статті 12 ЦК України, та п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - добросовісність набувача презюмується. тобто будь якій набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Важливим у цьому сенсі є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». У зазначеному листі вказано, що під поняттям «знав» слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у субєкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. В свою чергу з матеріалів справи убачається, що відповідач не знала та не могла знати про факт відсутності повноважень у першого відчужувача майна на здійснення такого відчуження. Щодо застосовуваного законодавцем поняття «повинен був знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобовязаний був про це знати. Аналогічна позиція закріплена і в п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»., за яким - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Так, з матеріалів справи та наданих суду пояснень спростування презумпції добросовісності набуття відповідачем спірної квартири не вбачається. Відповідно до приписів статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим судам розяснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна. Так, відповідно до положень ст. 388 ЦК України та розяснень, наданих у п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння не з його волі. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та таким чином суд, виходячи з свого внутрішнього переконання, що сформовано на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, доходить висновку про те, що спірне майно вибуло з власності позивача по за її волею так зі сторони продавця діяла стороння особа, що за долученими до матеріалів справи доказами не мала жодного правового звязку а ні з дійсним власником спірної квартири а ні з такою квартирою. Іншого у справі не доведено, зазначені посилання та пояснення не спростовано. При цьому суд окремо зазначає що представник позивача у своїх письмових поясненнях до позову посилався на положення ст. 387 ЦК України, що розуміють під собою право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та при цьому в ході вирішення справи у наданих суду поясненнях не заперечував добросовісності набуття відповідачем спірної квартири, та у письмових поясненнях, що були ним оголошені у судовому засіданні, виклад яких долучено до матеріалів справи, як на підстави своїх вимог зауважував про те, що спірне майно вибуло з власності позивача поза її волею, та вказував, як на підстави витребування п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України. Разом з тим сам факт добросовісного набуття відповідачем спірної квартири позивачем у судових засіданнях не оскаржувався, факт передання грошових коштів між сторонами оскаржуваного правочину не оскаржувався, з такого суд не надає додаткової оцінки повязаним із такою обставиною доказам, зокрема договору банківського рахунку №1/35794/Т від 28 травня 2015 року, квитанції №244668 від 09.05.2015 року на суму 464842,00 грн. та поясненням, наданим з цього приводу. Так само позивачем не заявлялось жодних вимог, чи пояснень, повязаних з авторством підпису продавця за оскаржуваним договором, а з такого суд критично оцінює посилання представника відповідача на підстави відмови у позові не проведення судової почеркознавчої експертизи з наведеного питання. Разом з тим, також, і сама сторона відповідача не була позбавлена права звернутися до суду з відповідним клопотанням про призначення судової експертизи для зясування важливих, для вирішення справи, питань. З такого суд, задовольняючи вимоги позивача про витребування у відповідача спірної квартири виходить саме з підстав п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, та вказує, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав - шляхом витребування приналежного їй майна із чужого незаконного володіння є належним, та таким що забезпечує реальний захист її прав як власника майна, при цьому посилання представника позивача на підстави його вимог - як на ст. 387 так і ст. 388 ЦПК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, оскільки відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та практики Верховного Суду України, з питань «Застосування законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розяснено, що добросовісність набуття - це одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, натомість з такого випливає, що суд, вирішуючи питання про витребування майна, виходячи з встановлених у справі фактичних обставин на підставі наданих пояснень та доказів, сам вирішує, положення якої правової норми, ст. 387 чи ст. 388 ЦК України слід застосувати при вирішення сору по суті. З викладеного суд дійшов висновку про порушення права власності позивача та про необхідність його судового захисту. За обставинами справи спірне майно, щодо якого права позивача було порушено, вибуло з її володіння та користування. Так, відповідно до довідки КП ЖКС «Чорноморський»№1732 від 10.09.2015 року у квартирі №20 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 54, в м. Одесі зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач, відповідно до останньої редакції позовних вимог вимагає виселення вказаних осіб, та будь-яких інших осіб, що проживають із ними. без надання їм іншого житлового приміщення. Враховуючи наведені вище висновки, суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Разом з тим, оскільки вказані особи проживають у спірній квартирі, вбачається, що позивач фактично позбавляється можливості в тому числі відновлення свого порушеного права, враховуючи, що витребувавши належне їй майно, вона все одно буде позбавлена реальної можливості його використання за наявності інших осіб, що проживають в квартирі. Відповідно до положень ст. 386, 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у реалізації його права власності, та разом з тим якщо такий власник має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 399 ЦК України, право володіння припиняється, зокрема, у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Таким чином з наведених правових підстав та фактичних обставин справи вбачається, що за висновком суду договір про придбання відповідачем у власність спірної квартири є недійсним, сама квартира підлягає витребуванню у відповідача на користь позивача, та з такого на теперішній час у відповідача, та інших осіб, що з її згоди проживають у спірній квартирі немає будь-яких належних правових підстав для проживання у квартирі №20 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 54, в м. Одесі, з чого слідує, що відповідач та зазначені особи вважаються такими, що без відповідної правової підстави проживають у зазначеній квартирі, а отже суд вважає обґрунтованою вимогу позову про захист права власності на житлову квартиру, зокрема і шляхом виселення із такої квартири відповідача та також будь-яких інших осіб, у тому числі [PERSON], що проживають із відповідачем у ній. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд за наслідками розгляду справи розподіляє судові витрати між її учасниками пропорційно до частини вимог, що задоволені. З такого з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені таким позивачем судові витрати в розмірі 730,80 грн.

Outcome: approved