Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

В серпні 2013 року позивач фізичної особи- підприємець [PERSON] звернувся до суду з дійсним позовом, який підтримав в судовому засіданні та просив суд розірвати трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року, укладений між ним та найманим працівником [PERSON], а також просив суд зобовязати Орджонікідзевський міський центр зайнятості зняти даний договір з реєстрації. В процесі розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов, який він підтримав в судовому засіданні про зміну причини звільнення, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди, який ухвалою Орджонікідзевського міського суду від 02.10.2013р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2014 року позовні вимоги фізичної особи- підприємця [PERSON] до [PERSON], Орджонікідзевського міського центру зайнятості «про розірвання трудового договору та зобовязати Орджонікідзевський міський центр зайнятості зняти його з реєстрації» - задоволено. Розірвано трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року, укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] і [PERSON] та зобовязано Орджонікідзевський міський центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір № 04871100273 від 7 червня 2011 року. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до фізичної особи- підприємця [PERSON] про зміну причини звільнення, про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди - відмовлено. Також судом було вирішено питання про розподіл судових витрат по справі. .Не погодившись з рішенням суду, відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] до нього, задовольнивши його зустрічний позов. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду частковому скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені первісного позову у відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованним. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та найманим працівником [PERSON] укладено трудовий договір №04871100273 від 7 червня 2011 року, відповідно якого на [PERSON] покладено виконання обовязків водія. Оскільки [PERSON] починаючи з 08.05.2013 року по 06.06.2013 року свої трудові обовязки не виконував, ФОП [PERSON] було звільнено [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпПр України,про що було видано приказ №22-К від 07.06.2013 року (а.с.40) Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що укладений між ФОП [PERSON]та [PERSON] трудовий договір був розірваний за ініціативою роботодавця на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що не оспорювалось працівником, однак через неможливість реєстрації такого розірвання за відсутності працівника у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості цей трудовий договір має бути розірвано в судовому порядку. Проте з такими висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 8 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП [PERSON]та [PERSON] 07 червня 2011 року був укладений трудовий договір, відповідно до якого [PERSON], як фізична особа-підприємець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю та угодою сторін, а [PERSON], як працівник зобовязується виконувати роботу водія на умовах, визначених угодою сторін з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. Зазначений трудовий договір зареєстрований Орджонікідзевському міському центрі зайнятості 07 червня 2011 року Відповідно до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Наказом № 22 від 07 червня 2013 року [PERSON] з 07 червня 2013 року була звільнена за прогул згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українина підставі актів про відсутність на робочому місці (а.с.6-26). Як зазначалося вище, суд першої інстанції, розриваючи трудовий договір в судовому порядку, виходив з того, що [PERSON], як роботодавець не міг здійснити реєстрацію розірвання трудового договору у Орджонікідзевському міському центрі зайнятості за відсутності працівника [PERSON] Однак такий висновок судів не відповідає вимогам законодавства України про працю зважаючи на таке. Стаття 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу. Таким чином, звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання трудового договору не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів. Крім цього, за змістом пп. 8-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника, проводиться протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, за умови подання фізичною особою визначених цим Порядком документів, про що робиться запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. В порушення ст. ст. 213-215 ЦПК України суд першої інстанції, задовольняючи позов про розірвання трудового договору, вищезазначених положень не врахував, вирішив трудовий спір у спосіб, що не передбачений законом та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню. За таких обставин оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову. За вказаних обставин не підлягають до задоволення і вимоги зустрічного позову [PERSON], оскількна час розгляду цієї справи не можливо визначити фактичну дату звільнення [PERSON]

Outcome: partial