Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 05 липня 2007 року у відділі РАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 845, та визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю дитини [PERSON]. Рішення в частині визначення місця проживання дитини позивачка просить суд звернути до негайного виконання. В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що уже тривалий час сторони спору не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не живуть сім'єю в традиційному значенні - між сторонами втрачені взаємні почуття, примирення є неможливим, а тому відсутній сенс в існування зареєстрованого між ним шлюбу. Окремо зазначила, що від шлюбу в сторін спору є спільна дитина, син [PERSON], 2008 року народження, стосовно якого у сторін відсутня згода визначення місця проживання. Як мати, позивачка просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею. Позивачка та її представник позов підтримали та просять вимогу задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав. Відповідач та представник відповідача позов визнали частково - не заперечують вимогу в частині розірвання шлюбу, однак з урахуванням думки дитини, котра фактично проживає з батьком і яка не має бажання жити разом з мамою, відмовити в задоволенні вимог позивачки в частині визначення місця проживання сина сторін спору з позивачкою. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча Служба у справах неповнолітніх та дітей своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Щодо розірвання шлюбу. Сторони перебувають у шлюбі з 06 червня 200905.07.2007 року, котрий , котрий був зареєстрований у відділі РАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 845. Від шлюбу у сторін спору є спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як зазначив в позові позивач, сімейне життя не склалося з причини різних характерів та переконань, сторони спору не проживають сім'єю, не ведуть спільного господарства, не пов'язані сімейним побутом та стали чужими людьми один одному. В свою чергу відповідач в судовому засіданні в частині розірвання шлюбу позов визнав. Заяв про надання строку на примирення від сторін спору суду не надходило, відтак за відсутності клопотань від позивачки та відповідача, суд вважає за недоцільне надавати строк на примирення, сам шлюб слід розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору. Щодо визначення місця проживання дитини. Вищезазначено, що у сторін спору є спільна дитина - син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Позивачка [PERSON]. на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, проживає на орендованій квартирі в [ADDRESS], разом з дитиною від першого шлюбу - сином [PERSON] 1997 року народження. Згідно акту обстеження умов проживання від 20.11.2015 року, в квартирі створені усі необхідні умови для комфортного проживання - є усі необхідні меблі та речі, є двва окремі спальні місця, шафа для одягу письмовий стіл та комп'ютер, побутова техніка. Сама позивачка працює вихователем дошкільного навчального закладу №14 в м. Тернополі, за місцем роботи позитивно характеризується як висококваліфікований спеціаліст, котрий є творчим педагогом, досконало володіє методикою навчання і виховання дітей. Згідно довідки про доходи від 14.09.2015 року позивачки, за період з січня 2015 року по серпень 2015 року заробіток [PERSON] склав 18 580, 48 гривень. Натомість судом встановлено, що [PERSON] разом з дитиною сторін спору, та батьком відповідача проживають у квартирі по [ADDRESS]. За змістом акту обстеження житлових умов від 20.11.2015 року, в квартирі для дитини виділена окрема кімната з спільним місцем, наявний стіл для уроків, гарнітур з вмонтованою шафою для одягу, є ноутбук та телевізор. Відомостей про постійне працевлаштування відповідача [PERSON] суду стороною спору не надано, хоча встановлено, що останній працював за договором підряду від 15 березня 2016 року з ПП «Гарант - Захід» та отримав дохід в сумі 2807, 20 гривень. При цьому стороною позивача надано інформацію про наявність декількох виконавчих проваджень з примусового виконання рішень судів про стягнення коштів з відповідача на користь КП «Тернопільміськтеплокомуненерго», «МТС Україна», ПАТ «Ощадбанк, КБ «Приватбанк» та Страхової групи «Княжа». Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 20 січня 2016 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини сторін спору з позивачкою. Органом опіки та піклування такий висновок мотивовано бесідою з дитиною, з яких (бесід) встановлено негативне ставлення [PERSON] до матері, він відмовляється зустрічатися з позивачкою, оскільки не може вибачити їй образ, яких вона йому заподіяла (яких саме і причини конфліктів у висновку не відображено). В судовому засіданні дитина сторін спору хоча зазначила, що товаришує та гарно спілкується з братом [PERSON] (дитиною позивачки від першого шлюбу, котра проживає з [PERSON].), також висловила бажання проживати з батьком; причин власного негативного ставлення до матері, [PERSON] суду не повідомив. Отже системний аналіз доказів дозволяє суду зробити наступні висновки. Пунктом четвертим ст.. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини, від 20.11.1989 року, передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. В пункті 105 рішення «Хабровскі проти України» (заява 61680\\10) від 17 квітня 2013 року, ЄСПЛ зазначає наступне «Суд послідовно встановлював, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов'язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз'єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов'язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з одним із батьків можуть виявитися такими, що загрожують цим інтересам або порушують ці права, саме національні органи забезпечують справедливий баланс між ними» (див. рішення від 24 квітня 2003 року у справі «Зильвестер проти Австрії», заяви N 36812/97 та N 40104/98, п. 58). При цьому Принцип шостий Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959 року, передбачає окрему константу - «малолітню дитину не слід, крім тих випадків,коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.» Відтак суд зауважує, що критично сприймає висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини з [PERSON], оскільки належних та допустимих доказів наявності якихось критично виняткових обставин за яких дитина сторін спору мусить проживати окремо від матері (позивачки у справі), стороною відповідача суду не доведено та судом не здобуто. За правилами частини першої ст. 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Окремо суд зазначає, що загалом сприймаючи емоційний стану дитини - небажання дитини жити та спілкувати з матір'ю, замкнутість дитини в собі при намаганні отримати відповідь на негативне ставлення до [PERSON], пасивне ставлення батька дитини (відповідача [PERSON].) до відновлення нормального спілкування дитини та її матері, суд вважає, що постійне місце проживання дитини слід визначити саме з матір'ю з метою уникнення невиправних наслідків для взаємовідносин між дитиною та її мамою, з якою дитина не живе, адже в силу дитячого віку син сторін спору схильний сприймати за правду будь - які настанови постійно її оточуючих дорослих до яких у дитини стійке позитивне ставлення, тривалий проміжок часу (з липня 2015 року) проживає окремо від матері з батьком, у якого з матір'ю дитини швидше навіть не конфліктні відносини, а їх взагалі відсутність. Разом з тим процесуальним законом не передбачено права суду звертати до негайного виконання рішення про визначення місця проживання дитини.

Outcome: partial