Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивачів вказувала, що на підставі певних документів, власниками квартири під №26 в будинку №17/19 по вулиці Лазарева у місті Одесі є [PERSON] та [PERSON] При цьому, з метою поліпшення житлово-побутових умов проживання та забезпечення перебування нерухомості в належному технічному стані, позивачами [PERSON] та [PERSON] власними силами й за власний рахунок було виконано певних будівельних та ремонтно-відновлювальних робіт по обєкту, наслідком яких явилось збільшення загальної площі квартири з 35,7кв.м. до 50,2кв.м. Однак, як посилались позивачі, відповідач невмотивовано не визнає їх майнових прав ані на придбані останніми будівельні матеріали, ані на дане відремонтоване приміщення загалом, посилаючись на ті факти, що відповідна прибудова була збережена тимчасово до реконструкції району. Як свідчили [PERSON] та [PERSON], наведені обставини викликають виникнення значних перешкод в належному й повному користуванні особами цією власністю, у звязку з чим позивачі і звернулись в суд з відповідним позовом. У відкритому судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] цілком підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Повноважний представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявився, установа повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою представника повідомленого відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку сторони позивачів, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення позивачів, що викладені у позові, а також висловлені безпосередньо у суді за суттю спору і підставами звернення в суд, оглянувши представлені суду письмові докази, надавши належну юридичну оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд приходить до висновку про можливість задоволення даного позову у повному обсязі з наступних підстав. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16 лютого 1998 року, виданого УЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації №109372 від 16 лютого 1998 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №6-7831, власниками квартири під №26 в будинку №17/19 по вулиці Лазарева у місті Одесі, загальною площею 35,7кв.м., є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Право приватної спільної часткової власності за вказаним правовстановлюючим документом було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується відповідною відміткою підприємства на самому свідоцтві, датованою 20 березня 1998 року Після набуття права власності на вказану квартиру, а також його державної реєстрації, з метою поліпшення житлово-побутових умов проживання та забезпечення перебування нерухомості в належному технічному стані, позивачами [PERSON] та [PERSON] власними силами й за власний рахунок було виконано певних будівельних та ремонтно-відновлювальних робіт по обєкту, наслідком здійснення яких явилось збільшення загальної площі квартири з 35,7кв.м. до 50,2кв.м. Як встановив суд, вказані заходи здійснювались позивачами при узгодженні з співвласниками відповідного житлового багатоквартирного будинку [PERSON] (кв.28), [PERSON] (кв.14) тощо. Відповідно до Розпорядження Іллічівської районної адміністрації міста Одеси №372 від 18 травня 2000 року, дана прибудова, площею 12,8кв.м., наряду з іншим, була закріплена за квартирою №26 до початку комплексної реконструкції району. Як вбачається, дане розпорядження було ухвалене на підставі висновків СЕС №2722 від 30 грудня 1999 року, СГПЧ-5 №559 від 23 грудня 1999 року, УАМ №21 від 14 лютого 2000 року, згоди сусідів, протоколу №2 МВК від 17 лютого 2000 року. На підтвердження дотримання вимог діючих будівельно-технічних, архітектурних, протипожежних, санітарних та екологічних норм й приписів при здійсненні реконструкційно-будівельних заходів по квартирі, позивачі [PERSON] та [PERSON] посилались, зокрема на Висновок судової будівельно-технічного експертизи №033/2010 від 05 травня 2010 року, складений судовим експертом [PERSON] (Свідоцтво судового експерта №1210, видане Міністерством юстиції України від 29 лютого 2008 року, дійсне до 29 лютого 2011 року), згідно якого прибудова в квартирі [ADDRESS] не перешкоджає в користуванні власникам інших квартир багатоквартирного будинку та у звязку із прибудовою не порушуються санітарно-технічні вимоги та правила експлуатації будинку. У звязку з цим спеціалістом була встановлена обєктивна конструкторська, інженерно-технічна можливість експлуатації квартири. Документація присутня у справі. Технічна характеристика обєкту нерухомого майна після виконання згадуваних робіт наводиться в Технічному паспорті, складеному інженерами КП «ОМБТІ та РОН» під реєстровим номером 255пр-172-153 від 24 вересня 2009 року, відповідно до якого дана квартира характеризується загальною площею 50,2кв.м., в тому числі житловою площею 17,3кв.м. та підсобною площею 32,9кв.м., та складається з: 1 кухні, площею 18,5кв.м.; 3 коридору, площею 4,6кв.м.; 4 підсобного, площею 6,9кв.м.; 5 житлової кімнати, площею 17,3кв.м.; 6 санвузлу, площею 2,9кв.м. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як наводить ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, судом не вбачається неправомірності в набутті [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру під №26 в будинку №17/19 по вулиці Лазарева у місті Одесі. Як регламентує ст. 382 ч.1 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. У відповідності до положень ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле, за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку й не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Спираючись на вказану норму закону, судом не встановлено порушень базового цивільного закону в спільних діях [PERSON] та [PERSON] стосовно виконання згаданих ремонтно-реконструкційних, будівельних робіт й визнається право останніх на їх здійснення. Як чітко наголошує ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зважаючи на вимоги [PERSON] та [PERSON], судом не отримано будь-яких доказів, що б свідчили про наявність правових підстав для невизнання права власності позивачів з боку Одеської міської ради на згадувані приміщення. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі діючого цивільного законодавства України, зважаючи на виготовлену спеціалістами інженерно-технічну документацію, суд вбачає можливим, на вимогу позивачів, визнати за особами право приватної власності на згадуване приміщення квартири в рівних частках, що становить відповідно по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved