Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

В серпні 2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок № [ADDRESS], де разом з нею зареєстрований відповідач, який з 2001 року по теперішній час у вказаному будинку не проживає та його фактичне місце мешкання їй не відоме. У зв'язку з викладеним просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним у заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.03.2005 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок № [ADDRESS] (а.с.10). Зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № [NUMBER] від 21.03.2005 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 10.03.2006 року (а.с.11; 13). Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян, що проживають в [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку (а.с.19-22). Відповідно до Акту № 494 від 11.08.2017 року складеним керівником комітету мікрорайону Черевківка м. Слов'янськ, [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 2001 року по теперішній час (а.с.7). Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та їй достовірно відомо, що [PERSON] не проживає в її будинку з 2001 року, особистих речей його також немає. Свідок [PERSON] також зазначила, що вона мешкає поруч з [PERSON], з якою підтримує дружні стосунки. Вона особисто не знає та жодного разу не бачила в будинку чи на подвір'ї [PERSON] [PERSON]. Їй достовірно відомо, що [PERSON] не чинила перешкод у користуванні житловим приміщенням [PERSON]. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки його подальша реєстрація перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною йому власністю. Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими, оскільки дійсно відповідач [PERSON] в спірному будинку не мешкає, але залишився там зареєстрований. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації понесених ним судових витрат.

Outcome: approved