Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В провадженні вказаного складу відповідного районного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивачів вказує, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року, власниками садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду) під №28 по вулиці Улянівській (в теперішній час вулиця [PERSON]) у місті Одесі на праві приватної спільної часткової власності являються [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. При цьому, з метою підтримання нерухомості в належному технічному стані, покращення конструктивно-інженерних характеристик обєкту та задоволення побутових потреб, позивачі в процесі користування вказаним майном власними силами й за власний рахунок здійснили низку певних ремонтно-відновлювальних, реконструкційно-будівельних робіт по садибі, в результаті яких було збільшено загальну площу житлового будинку під літ.«А», а також побудовано житловий будинок під літ.«В» й надвірну споруду літ.«Ж». Однак, як посилались [PERSON] та [PERSON], установа-відповідач невмотивовано не визнає їх майнових прав на реконструйовану садибу, що викликає виникнення значних перешкод в належному й повному користуванні особами цією власністю. Саме з підстав викладеного, позивачі й звернулись в суд з відповідним позовом, заявляючи вимоги про визнання за ними права власності на даний житловий будинок індивідуального житлового фонду. У відкритому судовому засіданні позивачі [PERSON] й [PERSON] цілком підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Повноважний представник Одеської міської ради у судове засідання не зявився, установа повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у звязку з неявкою представника повідомленої установи-відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку сторони позивачів, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення позивачів, що викладені у позові, а також висловлені безпосередньо у суді за суттю спору і підставами звернення в суд, оглянувши представлені суду письмові докази, надавши належну правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд приходить до висновку про можливість задоволення даного позову у повному обсязі з наступних підстав. Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №9782, власниками садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду) під №28 по вулиці Улянівській (в теперішній час вулиця [PERSON]) у місті Одесі на праві приватної спільної часткової власності являються [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Право власності набувачів на відповідний обєкт нерухомого майна було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим №23867 в кн.233 стр.32, про що свідчить відмітка підприємства на самому примірникові документу, датована 06 березня 2002 року. В період користування нерухомістю, позивачами [PERSON] й [PERSON] з метою покращення інженерно-технічного стану приміщень та задоволення побутових потреб, власними силами й за власний рахунок було здійснено низку певних реконструкційно-будівельних робіт, внаслідок виконання яких було збільшено загальну площу житлового будинку під літ.«А» за рахунок прибудови «а1» до 74,5кв.м., а також побудовано житловий будинок літ.«В», загальною площею 198,0кв.м. та дворову вбиральню літ.«Ж», площею 1,2кв.м. На підтвердження дотримання вимог діючих будівельно-технічних, архітектурних, протипожежних, санітарних та екологічних норм й приписів при здійсненні реконструкційно-будівельних заходів по садибі, позивачі [PERSON] та [PERSON] посилались, зокрема на Технічний висновок №28-12-09 про можливість збереження реконструкції житлового будинку літ.«А» та введення до експлуатації житлового будинку літ.«В» й вбиральні літ.«Ж» по вулиці Кандинського, 28, складений спеціалістами ПП «Відкриття» (Ліцензія Серії АВ №489452, видана Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 22 грудня 2009 року, дійсна до 22 грудня 2014 року), згідно якого і реконструкція житлового будинку під літ.«А», і побудовані житловий будинок літ.«В» й вбиральня літ.«Ж» відповідають існуючим санітарно-епідеміологічним, протипожежним, будівельним та технічним нормам у звязку з чим спеціалістами була встановлена обєктивна конструкторська, інженерно-технічна можливість експлуатації садиби. Документація присутня у справі. Технічна характеристика садиби з урахуванням вказаних інженерно-технічних змін наводиться в Технічному паспорті, складеному повноважними особами КП «ОМБТІ та РОН» за інвентаризаційною справою №23579 під реєстровим №233-32-23867 від 28 травня 2009 року, Згідно документу, даний обєкт нерухомого майна характеризується як житловий будинок індивідуального житлового фонду під №28 по вулиці Василя Кандинського, який складається з літ.«А» житлового будинку, загальною площею 74,5кв.м., в тому числі житловою площею 33,5кв.м. та підсобною площею 41,0кв.м., що містить: 1-1 коридор, площею 8,0кв.м.; 1-2 кухню, площею 5,0кв.м.; 1-3 житлову кімнату, площею 17,5кв.м.; 1-4 житлову кімнату, площею 16,0кв.м.; 1-5 передпокій, площею 10,2кв.м.; 1-6 санвузол, площею 3,7кв.м.; 1-7 веранду, площею 14,1кв.м.; а також літ.«В» житлового будинку, загальною площею 198,0кв.м., в тому числі житловою площею 120,8кв.м. та підсобною площею 62,2кв.м., що містить: по першому поверху 1-1 коридор, площею 9,6кв.м.; 1-2 кухню, площею 20,8кв.м.; 1-3 санвузол, площею 8,0кв.м.; 1-4 житлову кімнату, площею 24,7кв.м.; 1-5 коридор, площею 14,5кв.м.; 1-6 житлову кімнату, площею 34,7кв.м.; 1-7 житлову кімнату, площею 15,6кв.м.; по мансарді 1-8 коридор, площею 9,3кв.м.; 1-9 житлову кімнату, площею 22,6кв.м.; 1-10 житлову кімнату, площею 23,2кв.м.; по підвалу І підвал, площею 11,8кв.м.; ІІ сходи, площею 3,2кв.м., що загалом розташований на земельній ділянці площею 347кв.м. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку з тим фактом, що правовідношення стосовно майнових прав [PERSON] й [PERSON] щодо відповідної садиби та земельної ділянки дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, але вже після набрання чинності цивільним законом не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. Як передбачає ст. 377 ч.1 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом з тим, згідно ст. 120 ч.ч.1,2,4 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З огляду на ті обставини, що на підставі згаданого раніше Договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] набули право приватної спільної часткової власності на відповідну садибу, в силу наведених норм закону, вони набули також й право користування відповідною земельною ділянкою в рівних частках за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Як вказує ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 381 ч.1 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У відповідності до положень ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле, за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку й не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. При цьому, слід зазначити, що в ЦК України, як й в інших актах цивільного законодавства відсутні норми права, які б чітко регулювали подібні за змістом правовідносини стосовно здійснення ремонтно-реконструкційних, будівельних заходів по саме садибам з метою задоволення відповідних побутових потреб. Як вказує ст. 8 ч.1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. У звязку з сукупно наведеним, немає підстав вважати за фактом реконструкцію житлового будинку літ.«А» та будівництво житлового будинку літ.«В» й надвірної споруди літ.«Ж» у складі садиби під №28 по вулиці Василя Кандинського у місті Одесі самочинним будівництвом, оскільки в силу ст. 376 ч.1 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, спираючись на вказані норми закону, та з огляду на той факт, що садиба з позицій законодавця розглядається як єдиний обєкт права власності, судом не встановлено порушень базового цивільного закону в спільних діях [PERSON] й [PERSON] стосовно виконання згаданих ремонтно-реконструкційних, будівельних робіт й обґрунтовано визнається право останніх на їх здійснення. З огляду на зазначення ст. 319 ч.6 ЦК України, держава не повинна втручатись у здійснення власником належного йому права власності. А як чітко наголошує ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на позов [PERSON] та [PERSON], судом не встановлена незаконність набуття особами майнових прав на вказане нерухоме майно, й в тому числі права користування на відповідну земельну ділянку. Разом з тим, судом не отримано будь-яких відомостей стосовно наявності правових підстав для невизнання права власності позивачів з боку Одеської міської ради на згадувані приміщення. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі діючого цивільного законодавства України, зважаючи на виготовлену спеціалістами інженерно-технічну документацію, приймаючи до уваги наявність земельної ділянки в користуванні осіб та факт її використання за цільовим призначенням, суд вбачає можливим, на вимогу позивачів, визнати за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право приватної власності на згадувані приміщення відповідної садиби. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved