Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину частково недійсним та визнання права власності на частину спадкового майна. Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивач посилається на те, що 13 березня 2000 року помер батько [PERSON] [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубенського міськрайонного управління юстиції у Рівненській області 08.05.2015 року. [PERSON] на праві приватної власності належали 37/100 частини житлового будинку № 47, що знаходиться в м. Дубно на вул. Менделєєва. Свідоцтво про право власності на згадане домоволодіння було видане 23.03.1994 року на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів від 16.03.1994 за № 112. Таким чином, у день смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з 37/100 вже зазначеного житлового будинку, загальною площею 121,1 м2 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (двома сараями, двома гаражами, двома вбиральнями та колонкою). Заповіту [PERSON] не складав. За приписами статті 529 Цивільного кодексу Української РСР, діючого на час відкриття спадщини, спадкоємцями першої черги в рівних частках\~є позивач (син), його матір [PERSON] та рідна сестра позивача [PERSON]. [PERSON] разом з матірю\~та сестрою\~і до смерті батька, і після його смерті\~проживали\~у вищезгаданому будинку. Тобто, всі вони прийняли спадщину, фактично вступивши в управління і володіння спадковим майном. Факт реєстрації [PERSON] в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця підтверджується відміткою в паспорті позивача і з огляду на п. 113 діючої раніше Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 № 18/5, відповідний запис у паспорті є доказом вступу позивача в управління і володіння спадковим майном. У червні 2000 року позивач одружився і лише після цього змінив місце проживання, а його матір та сестра продовжували проживати [INFO]. Після смерті батька [PERSON] хотів оформити спадщину, однак його матір запропонувала піти до нотаріуса усім разом, але зробити це трохи пізніше. Валерій погодився і вирішив зачекати коли його матір і сестра матимуть час зайнятися оформленням документів. У квітні 2015 року померла матір позивача [PERSON]. А через деякий час сестра заявила, що тепер вона хазяйка у цій хаті і показала [PERSON] оформлені на своє імя та на імя матері свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Тоді позивач зрозумів, що його навмисне відмовляли від оформлення документів, щоб потім зробити все це без нього. Не виключено, що перед оформленням спадщини його сестрою навмисно була вироблена нова домова книга, в якій вже відсутній запис про його реєстрацію за цією адресою. \~ Таким чином, частка у 37/100 житлового будинку, що належала спадкодавцю, за вимогами закону мала бути розділена між трьома спадкоємцями (позивачем, сестрою і дружиною померлого) по 123/1000 кожному, а насправді була розділена між двома спадкоємцями по 185/1000. Тобто, [PERSON] неправомірно позбавили можливості успадкувати частку майна після смерті його батька.\~ Після смерті матері, яка не залишила заповіту, її частка має спадкуватися вже між її дітьми позивачем та відповідачкою. Але неправильне визначення розміру частки, яка мала б належати матері позивача після смерті її чоловіка, призведе в кінцевому результаті і до неправильного визначення частки будинку, котру мав би успадкувати мій довіритель вже після смерті своєї матері. Разом з тим, у звязку зі смертю матері позивача, як одного зі спадкоємців батька, присудити відповідну частку безпосередньо їй уже неможливо, а тому є необхідність право власності на належну позивачеві частку оформляти вже в судовому порядку як загальну сукупну спадщину і по смерті батька, і по смерті матері.\~ \~ Оспорювані свідоцтва про право на спадщину оформлялися вже за час дії нового Цивільного кодексу України (від 16.01.2003 року). Фактично, ті особи, які зазначені у згаданих свідоцтвах про право на спадщину, не мають права на спадкування саме того обсягу майна, яке визначене у свідоцтвах, а повинні були отримати у власність дещо менші частки. Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.\~Тому єдиним способом поновити порушені права позивача є звернення до суду і визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними (в частині кола спадкоємців, що в них зазначені). \~ Просить встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], який помер 13 березня 2000 року, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: часткою 185/1000 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: вул. Менделєєва, 47, м. Дубно, Рівненська область, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (в частині визначення кола спадкоємців на майно [PERSON] М.) видане на імя [PERSON] державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори [PERSON] 13 вересня 2012 року і зареєстроване в реєстрі за\~\~\~\~\~№ 815, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (в частині визначення кола спадкоємців на майно [PERSON] М.) видане на імя [PERSON] державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори [PERSON] 13 вересня 2012 року і зареєстроване в реєстрі за\~\~ № 819, визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на 185/1000 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: вул. Менделєєва, 47, м. Дубно, Рівненська область. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому посилається на те, що позивач оспорює своє право на спадкове майно по смерті батька [PERSON], що помер 13.03.2000 року в спірному будинку по вул. Мєндєлєєва-47 у місті Дубно Рівненської області. Крім свідоцтва Відповідачки, Позивач оспорює також свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я покійної матері сторін, яка померла після батька, - тобто 10.04.2015 року і на її спірне майно за позовом, на майно відкрилася спадщина, про прийняття якої Позивач заявив нотаріусу. Позивач вважає, що він прийняв спадщину і окрім того, набув права власності на спадкове майно по смерті батька, оскільки він, нібито, був зареєстрований за місцем смерті спадкодавця [PERSON] у своєму будинку по вул. Мєндєлєєва-47 у місті Дубно, та вів господарську діяльність у гаражі, розміщеному на земельній ділянці за даною адресою. Позов нікчемний в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним щодо Відповідача [PERSON] по смерті батька, оскільки до звернення в суд Позивач не звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва на нерухоме спадкове майно (будинок) та не одержав відмови нотаріуса у вчиненні такої нотаріальної дії. Позов нікчемний в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним щодо померлої 10.04.2015 року [PERSON], скільки фактом смерті всі її права та обов'язки щодо спадкового майна припинилися, а сторони прийняли спадщину по її смерті за оскаржуваним свідоцтвом. Позивачем пропущений 3-річний строк позовної давності на звернення до суду з даними вимогами (як щодо встановлення факту прийняття ним спадщини так і щодо визнання недійсними спірних свідоцтв про право на спадщину). Окрім того - визнання факту прийняття особою спадщини прямо цим законом не передбачене, і в порядку окремого провадження позивач до суду з такою заявою протягом строку давності не звертався, а суд йому у розгляді чи задоволенні такої заяви не відмовляв. Строк давності на заявлення даної вимоги- 3 роки з дня відкриття спадщини сплинув 13.03.2003 року, а сторона відповідача заявляє про застосування до даної вимоги позовної давності. Вимога про визнання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно частково недійсними в часині не визначення кола спадкоємців є юридично нікчемною, оскільки така підстава для визнання свідоцтва недійсним не встановлена законом. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Підстава для визнання свідоцтва недійсними відсутня, оскільки обоє спадкоємців, які одержали свідоцтва про право на спадщину, мали право на спадкування за законом. Просить в позові відмовити повністю, застосувавши до вказаних спірних правовідносин строк позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, вважають, що відповідачка разом з матір»ю [PERSON] безпідставно набули право власності на\~\~все спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] Вважає, що відповідач його обманула, отримавши самостійно без його відома свідоцтво про право на спадщину, оскільки вони домовлялись, що звернуться до нотаріуса разом. Позивач зазначив, що на момент смерті батька він разом з іншими спадкоємцями першої черги проживав у будинку, що підлягає до спадкування, а тому прийняв спадщину шляхом володіння спадковим майном. Відповідачка [PERSON]. позову не визнала, вказавши, що жодних прав позивача вона не порушила, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачки адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченні, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем, по-перше, пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, по-друге, він взагалі не мав права звертатись з таким позовом до суду через те, що не прийняв спадщину і відповідно не є спадкоємцем, крім того, просив застосувати строки позовної давності, як окремої підстави для відмови в позовних вимогах. Вислухавши пояснення позивача та його представника, а також пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі за текстом\~ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2\~ст. 263 ЦПК України). Частиною 5\~статті 263 ЦПК України\~визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 Цивільного кодексу України\~( далі за текстом\~ЦК України), кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України\~закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст.ст.\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.ст.\~1222,\~1223 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України. Враховуючи, що [PERSON] за своє життя заповіту не залишила, а тому згідно з положеннями ч. 1\~ст. 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.ст.\~1220,\~1221 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] А М.,що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ГЮ № 435660 (а.с.12). Відповідач [PERSON] також є дочкою померлого [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ГЮ № 173884 [PERSON] помер 13 березня 2000 року в м. Дубно, Рівненської області (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 37/100 житлового будинку № 47 по вул.. Менделеєва у м. Дубно, Рівненської області. Згідно копії паспорта позивача, встановлено, що [PERSON]був зареєстрований в [INFO] на час смерті спадкодавця [PERSON] (а.с.5)., а від так мав право на успадкування. Аналізуючи надані сторонами пояснення та докази судом встановлено, що після смерті [PERSON] відповідно до положень ст.ст.\~1261,\~1268 ЦК України, \~його син, [PERSON], як спадкоємець першої черги, який проживав на момент смерті спадкодавця разом з ним, не заявивши про відмову від спадщини, фактично її прийняв. 13 вересня 2012 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], померлого 13 березня 2000 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 14-15). [PERSON] померла 10 квітня 2015 року, що стверджується свідоцтвом про смерть, серія І-ГЮ № 173885 (а.с.11). Відповідно до ст.ст.\~1268,\~1270 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст.\~1296,\~1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Частиною першою\~статті 1298 ЦК України\~встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року\~відповідно до\~ст. 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5\~ст. 81 ЦПК України). Частиною 1\~статті 89 ЦПК України\~передбачено, що\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом достовірно встановлено, що оспорюванні позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.09.2012 року були видані лише на імя двох осіб [PERSON] (дружини спадкодавця) та [PERSON] (дочки спадкодавця), котрі за змістом вказаних свідоцтв спадкують усе майно спадкодавця у рівних частках. Діючим Законом України «Про нотаріат» не передбачено можливості скасування нотаріусом виданих ним попередньо свідоцтв. А видати ще одне свідоцтво про право на спадщину ще й [PERSON] за умови, коли спадщина вже розподілена виключно між двома іншими спадкоємцями, теж не виявляється можливим. На момент судового розгляду даної справи єдиною живою\~спадкоємицею\~із тих, хто отримали свідоцтво про право на спадщину по смерті [PERSON], є відповідачка [PERSON], яка заперечує проти того, щоб її брат [PERSON] (позивач по справі) був включений до свідоцтва про право на спадщину, оскільки вважає, що він не прийняв спадщину. Про це вона та її представник зазначали у запереченні та відзиві на позовну заяву, а також в судових засіданнях під час розгляду справи. За таких умов, суд встановив, що існує спір про право, який може бути вирішений лише в судовому порядку. \~\~ \~Ухвалюючи рішення у даній справі, суд вважає за необхідне визначити також право на успадкування за відповідачкою по справі [PERSON] та визначити частку, успадковану [PERSON]. Вирішуючи дане питання суд виходить з наступного. Розпоряджаючись власними процесуальними правами, позивач у справі [PERSON], крім вимоги про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом (в частині визначення кола спадкоємців), предявив також вимогу про визнання за ним в порядку спадкування права власності на частину будинковолодіння. Визначаючи свідоцтва частково недійсними, дійсно є необхідність визначити в якій частині кожен із спадкоємців спадкуватиме майно померлого [PERSON]. Частка позивача визначається в межах заявленої ним позовної вимоги про визнання за ним права власності в порядку спадкування. За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою саме ефективного захисту прав особи. Ефективний захист прав спадкоємця можливий лише за умови, коли разом із поновленням його порушених прав не порушуються права інших спадкоємців. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами ч. 3 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» наголошується про те, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним і чітким. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність визначити не лише право власності на частку за позивачем у справі, але й вирішити питання про розмір часткок інших спадкоємців.\~При цьому, таке рішення не є виходом за межі позовних вимог, так як предмет позову у даній справі від цього не змінюється і в будь-якому випадку зводиться до поновлення порушених прав спадкоємця шляхом встановлення факту прийняття ним спадщини, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права спадкоємця на майно в порядку спадкування. \~ У спадковій справі, заведеній після смерті батька позивача ([PERSON]) наявні заяви матері позивача ([PERSON]) та сестри позивача ([PERSON]) нотаріусу про прийняття ними спадщини. У вказаних заявах жодна з них не повідомляє про наявність ще одного спадкоємця [PERSON]. Одночасно, суд не приймає до уваги при ухваленні рішення доводи представника відповідача щодо спливу трирічного строку позовної давності з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.\~257,\~261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При розгляді справи позивач повідомив, що про порушення свого права він дізнався у липні 2015 року, інших доказів на підтвердження того, що позивачу стало відомо раніше про наявність оспорюваного свідоцтва суду сторонами не було надано, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Outcome: dismissed