Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

В провадженні Веселівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 25.08.2011 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підписали Заяву з метою отримання банківських послуг. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Відповідача щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач у позові вказує, що при укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідач [PERSON] станом на 30.06.2020 р. порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 27396,58 грн., яка складається з наступного: - 1985,59 грн. - заборгованість за тілом кредита; - 21378,72 грн. - заборгованість за відсотками; - 4032,27 грн. - нарахована пеня; - 0,00 грн. - нараховано комісії; Розрахунок заборгованості додасться до позовної заяви. Позивач просить також покласти на [PERSON] судові витрати. В судові засідання представник позивача не з`явився, надав суду письмові пояснення щодо заперечень відповідача, просить суд розглянути зазначену справу без участі представника позивача, та стягнути заборгованість в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, але надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності та надав заяву про застосування строку позовної давності і в обґрунтування цього навів наступне: Позивач зазначив, що 25.08.2011 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір, за яким останній отримав у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2400 грн. Відповідач зазначає, що у матеріалах справи датою початку перебігу строку позовної давності є 25.06.2011 року, тобто дата з якої виникла заборгованість по кредиту у відповідача. Посилання позивача на той факт, що за період з 25.06.2011 року по день звернення до суду - 29.07.2020 року, [PERSON] проводив двічі сплату коштів за наданий кредит, а саме 28.08.2018 року в сумі 5,64 грн. та 10.10.2017 року в сумі 102,09 грн., у зв`язку з чим не пропущено строки позовної давності до звернення до суду є необґрунтованим та не доведені позивачем. Як вбачається з матеріалів доданих до позовної заяви та виписки по картці рахунок [NUMBER] , з картки [PERSON] автоматично банком 28.08.2018 року та 10.10.2017 року списані гроші в сумі 5,64 грн. та 102,09 грн., відповідно, для погашення простроченої заборгованості по картці [NUMBER] , тобто по якій він отримував кредит. Позивачем не надано доказів про те, що з моменту отримання кредитної картки - 25.08.2011 року і по теперішній час, [PERSON] проводив погашення заборгованості по картці [NUMBER] . Таким чином, відповідач вважає, що датою початку перебігу строку позовної давності є дата фактичного виникнення заборгованості з моменту першої несплати заборгованості по кредитній картці, а це 25.06.2011 рік, а тому строк позовної давності сплив. Відповідно до ст. 256 Цивільного Кодексу України (надалі - ЦК України) позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала о із загальною позовною давністю (ст. 257 ЦК України). Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної ості пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 2.1.1.12.10. Умов та правил надання банківських послуг в разі порушення боржником умов чинного законодавства України або Договору у Банку виникає право вимоги строкового виконання зобов`язання в цілому або в певній частині. Враховуючи положення ст. 257 ЦК України, до вимог про стягнення заборгованості по тілу та процентам за користуванням кредитом має застосовуватися загальний строк позовної давності - три роки. А до вимог щодо стягнення пені та штрафу за несвоєчасне виконання в`язання за договором має застосовуватися спеціальна позовна давність - один рік. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, виходячи із згаданої вище норми, з урахуванням норми п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК, неустойка (штраф, пеня) підлягає стягненню у межах трирічного строку позовної давності за період фактичного невиконання основного зобов`язання, але не більше ніж за один рік. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд, дослідивши наданий відзив, (відповідь) на заперечення представника позивача, матеріали справи, прийшов до наступного: Сторонами не заперечується, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.08.2011 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір, за яким останній отримав у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2400 грн. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору Позовна заява від позивача надійшла до Веселівського районного суду Запорізької області 25.08.2020 року Відповідно до Договору та змісту зазначених правових норм, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів процентів та за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. До також самого правового висновку дійшов І Верховний суд України в постанові «Про стягнення заборгованості за кредитним договором» від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс 13, а також у постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-1457цс16. Відповідно до ст. 256 Цивільного Кодексу України (надалі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 257 ЦК України). Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.(Постанова Верховного суду України від 18 червня 2014 року.) Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Згідно матеріалів справи датою початку перебігу строку позовної давності є 25.06.2011 року, тобто дата з якої виникла заборгованість по кредиту у відповідача. Посилання позивача на той факт, що за період з 25.06.2011 року по день звернення до суду - 29.07.2020 року, [PERSON] проводив двічі сплату коштів за наданий кредит, а саме 28.08.2018 року в сумі 5,64 грн. та 10.10.2017 року в сумі 102,09 грн., у зв`язку з чим не пропущено строки позовної давності до звернення до суду є необґрунтованим та не доведені позивачем. Як вбачається з матеріалів доданих до позовної заяви та виписки по картці рахунок [NUMBER] , з картки [PERSON] автоматично банком 28.08.2018 року та 10.10.2017 року списані гроші в сумі 5,64 грн. та 102,09 грн., відповідно, для погашення простроченої заборгованості по картці [NUMBER] , тобто по якій він отримував кредит. Позивачем не надано доказів про те, що з моменту отримання кредитної картки - 25.08.2011 року і по теперішній час, [PERSON] проводив погашення заборгованості по картці [NUMBER] . Позивач вважає що зазначені платежі було здійснено в автоматичному режимі без його на то згоди, та запевнив суд що, особисто ніяких платежів за цей період він не робив, що це не є підставою для переривання строку позовної давності. Позичав доказів сплати заборгованості відповідачем суду не надав. Суд підтримує позицію відповідача. Як зазначив в правовій позиції Верховний суд України викладеної в постанові від 08.11.2017 року по справі № 6-2891цс16 за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відповідно до заяви про видачу кредиту, яка містись в матеріалах справи кредитну карту відповідачу було видано 25.08.2011 року строк дії картки 3 роки. Отже строк на який відповідачу було видано кредит становить до 09/2014 року. Відповідно до правової позиції ВСУ викладеної в постанові від 24.09.2014 року по справі № 6-103цс14. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 21,10.2015 року справа № 6-2003цс15). Крім того, у цій заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (рішення Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у цивільній справі № 342/180/17). Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, зазначене посилання позивача є хибним оскільки матеріали справи не місять додаткової угоди до кредитного договору про збільшення позовної давності за наданим кредитом підписану позивачем та позичальником. Умови та правила, які містяться в матеріалах цивільної справи, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція зазначена судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року по справі N 6-757цс15. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, який є обов`язковим для застосування за правилами ст. 360-7 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 15, 16, 256, 258, 261, 267, 551, 549, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: dismissed