Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

В провадженні Дзержинського міського суду Донецької області перебуває вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька (справа №2-943/09) від 21 грудня 2009 року, стягнуто з [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення виплати аліментів за період з 1 січня 2006 року по 21 грудня 2009 року у розмірі 129 858, 98 грн. та судові витрати в розмірі 1296, 58 грн. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки. На даний час заборгованість відсутня. При спробі перетинання державного кордону до Російської Федерації 23 вересня 2017 року позивачу було відмовлено на виїзд за межі України. З відповіді Державної Прикордонної Служби України позивач дізнався про те, що станом на 09.45 годин 29 березня 2019 року в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України виконується ухвала Пролетарського райсуду міста Донецька віл 18.09.2012 року за цивільною справою №6-0542-133-2012 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. При зверненні до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області позивач отримав відповідь про те, що 05.07.2013 по ВП №36119053 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 21.04.1999 №606-ХІУ (направлення виконавчого документу за належністю до іншого відділу ДВС). Згідно даних АСВП вищезазначене виконавче провадження на примусовому виконанні у іншому відділі ДВС не перебувало. Постановою державного виконавця від 10.11.2014 (ВП №42018871) виконавчий документ повернуто стягувачеві згідно з п.9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 02.06.2016 №1404-VIII (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника). Оскільки приміщення, матеріальна-технічна база та документація Будьонівського районного відділу державної виконавчої служби м. Донецьк Головного територіального управління юстиції в Донецькій області були захоплені в результаті проведення активної фази АТО, надати більш детальну інформацію не надається можливим. На теперішній час у Будьонівському РВ ДВС м. Донецьк ГТУЮ у Донецькій області на примусовому виконанні виконавчі провадження щодо [PERSON] не перебувають. Крім того, зазначає, що факт відсутності заборгованості по аліментам підтверджується спільною заявою від 19.03.2019 року його та колишньої дружини, розпискою колишньої дружини. Вказує, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України порушує його права на вільне пересування за межами території України, вільний вибір місця проживання, передбачені ст.33 Конституції України, ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тому просить його скасувати. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, проте надав письмовий відзив, в якому вважає, що відомості про існування можливих рішень відповідно до яких встановлено обмеження у праві виїзду з території України відносно [PERSON] відсутні, просив розглянути справу за його відсутності. На підставі ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 21.12.2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто неустойку (пеню) за прострочення вплати аліментів за період з 01 січня 2006 року по 21 грудня 2009 року в розмірі 129858,98 грн. (а.с.12-14). Ухвалою Пролетарського районного суду м. Донецька від 18.09.2012 [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 2-943 від 12.01.2010 року про стягнення з боржника на користь [PERSON] неустойки (пені) за прострочення виплати аліментів у розмірі 129 858 грн. 98 коп. (а.с.25). Про вказаний факт позивач дізнався при спробі перетинання державного кордону до Російської Федерації 23 вересня 2017 року. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №184/Є-4312 від 01.04.2019 станом на 09.45 годин 29 березня 2019 року в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України виконується ухвала Пролетарського райсуду міста Донецька віл 18,09.2012 року за цивільною справою №6-0542-133-2012 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (а.с.17). Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання. Згідно з ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Це право віднесено у Цивільному Кодексі України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Закон України від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Разом з тим, суд враховує, що жодне обмеження прав згідно міжнародно-правових стандартів захисту прав людини не може бути абсолютним. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Як вбачається з письмових матеріалів справи, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України було встановлене відносно [PERSON] ухвалою Пролетарського районного суду м. Донецька від 18.09.2012 до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 2-943 від 12.01.2010 року. Згідно з листом Будьоннівського РВ ДВС м. Донецьк ГТУЮ у Донецькій області від 15.02.2019 на примусовому виконанні виконавчі провадження щодо [PERSON] на теперішній час не перебувають (а.с.18). Відповідно до відзиву Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який виконує обов`язки Пролетарського районного відділу ДВС м. Донецька ГТУЮ у Донецькій області, відомості про існування можливих рішень відповідно до яких встановлено обмеження у праві виїзду з території України відносно [PERSON] відсутні. В той же час, в матеріалах справи наявна спільна заява позивача та колишньої дружини [PERSON] про те, що заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] не має. Таким чином, тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України необхідно скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: approved