Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

в позові вказано, що 15/10/2011 р. сторони зареєстрували їх шлюб, в якому [INFO] народилась донька [PERSON], яка проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. Відповідач не надає грошових коштів на утримання дитини. Позивачка просила суд про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені та надала пояснення про те, що на даний час сторони проживають разом, однак у разі зміни місця проживання дитина повинна проживати з матір`ю; відповідач перебуває за кордоном на заробітках, на даний час не хворіє, доказів цього не подав; докази про захворювання відповідача подані ним за 2014 рік, а не за 2016 р. В судовому засіданні представник відповідача визнала позов в частині розірвання шлюбу та в частині стягнення аліментів в сумі 30 процентів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Разом з цим представник відповідача просила суд відмовити в позові в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки позивачка з дитиною проживають в квартирі, яка також належить і відповідачу. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до довідки №1327 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, проживають сторони спору із їх донькою. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] сторони зареєстрували шлюб 15/10/2011 р. виконавчим комітетом Ланчинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №46. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] сторони спору зареєстровані батьками [PERSON]. Відповідно до трудової книжки [NUMBER] відповідача звільнено з роботи 14/08/2014 р. Відповідно до результату обстеження від 20/02/2014 р. відповідача було обстежено з приводу поперекового відділу хребта. Відповідно до виписки №3268 відповідачу встановлено діагноз на 16/04/2014 р. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 23/06/2016 р. він просив суд про визначення місця проживання дитини сторін спору з позивачкою. Відповідно до п. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповіднодо ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. В ст. 180 СК України вказано, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В п. 4 ст. 60 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суду не надано доказів щодо будь-яких захворювань відповідача на час вирішення спору. При цьому представник позивача категорично заперечила вплив обставин обстежень відповідача в 2014 році на обставину визначення аліментів в 2016 р. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом враховано усі обставини, про які сторони повідомили суд для їх врахування при ухваленні цього судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial