Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

В серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (далі ПАТ «Укрбізнесбанк») [PERSON], діючи від імені ПАТ «Укрбізнесбанк, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначала, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КИПНФ/1003533.4, за умовами якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 117 600,00 грн. строком до 10 вересня 2022 року зі сплатою 18,20% річних та щомісячної комісії на рівні 0,20% від суми кредиту. Посилаючись на те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, а відповідач свої зобов'язання виконує не належно, станом на 10 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 109 289,88 грн., з яких заборгованість за кредитом - 92 258,68 грн.; заборгованість за процентами - 14 444,00 грн., в тому числі прострочена - 13 984,00 грн.; заборгованість по комісії - 2 587,20 грн., в тому числі прострочена - 2 352,00 грн., просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість (а.с. 1 - 2). Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» в інтересах Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 42 - 44). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с. 48-49). В судове засіданні апеляційного суду представник позивача ПАТ «Укрбізнесбанк»не з'явився. Представник ПАТ «Укрбізнесбанк»[PERSON], який діє на підставі довіреності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.04.2016 року № 159 (а.с. 114), про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 06 жовтня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за № 4644 (а.с. 123 - 124), причини неявки у судове засідання не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин. Раніше представник надсилав заяву про розгляд апеляційної скарги у його відсутність (лист № б/н від 22.09.2016 року) (а.с. 113). Відповідач [PERSON], який згідно позовної заяви зареєстрований в [ADDRESS], тобто на території, яка на теперішній час органами державної влади не контролюється, і поштовий зв'язок з якою з липня 2014 року відсутній, в судове засідання апеляційного суду також не з'явився. Згідно повідомлення Міністерства соціальної політики України станом на 19 вересня 2016 року інформація щодо [PERSON] в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня (а.с. 98), у зв'язку з чим інформація про час і місце судового засідання для відповідача була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці Апеляційного суду Донецької області у розділі «Інформація для учасників процесів (зона АТО)» за адресою: http://dna.court.gov.ua/sud0590/info_zona_ato/sud_pal_gr/ (а.с. 121). Крім того, відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся телефонограмою за телефоном, зазначеним позивачем в позовній заяві; телефонограма зареєстрована 06 жовтня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за № 4643 (а.с. 122, а.с. 124). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення вимогам ст. 213 ЦПК України не відповідає. Згідно оскаржуваного судового рішення суд встановив, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КИПНФ/1003533.4, за умовами якого банк надав позичальнику (відповідачу) у тимчасове користування грошові кошти у сумі 117 600,00 грн. строком до 10 вересня 2022 року зі сплатою 18,20% річних та щомісячної комісії на рівні 0,20% від суми кредиту. В той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, позивачем не надано суду кредитний договір №КИПНФ/1003533.4 від 11.09.2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON], заборгованість за яким є предметом спору між сторонами, та додаткові угоди до нього. Тобто, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог через ненадання позивачем кредитного договору суперечить встановленим ним же обставинам про те, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КИПНФ/1003533.4. Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № КИПНФ/1003533.4, за умовами якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 117 600,00 грн. строком до 10 вересня 2022 року зі сплатою 18,20% річних та щомісячної комісії на рівні 0,20% від суми кредиту (а.с. 1 - 2). Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пункті 6 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1054 ЦК України з а кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. І саме договір укладений в належній формі відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Питання форми кредитного договору врегульовано ст. 1055 ЦК України, згідно якої к редитний договір укладається у письмовій формі. Цією ж статтею врегульовано і наслідки недодержання письмової форми кредитного договору, а саме, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Аналізуючи зазначені правові норми в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору та досягнутих сторонами умов такого договору є укладений ними в письмовій формі кредитний договір, зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, зокрема,виходячи з заявлених позовних вимог, суму кредиту, строк та порядок її повернення; річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати; розмір щомісячної комісії та порядок її сплати. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог ні оригінал, ні належним чином посвідчену копію кредитного договору № КИПНФ/1003533.4 від 11 вересня 2012 року, заборгованість за яким вимагає стягнути, не надав. Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не наведені підставі його звільнення від доказування факту укладення кредитного договору, визначені ст. 61 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має можливості надати примірник кредитного договору, укладеного з відповідачем, через його відсутність у банку, що він знаходиться в приміщенні головного офісу банку в м. Донецьку, тобто в населеному пункті, де здійснюється антитерористична операція, і здійснити доставку документів у банку не має можливості, свідчать про обставини, через які банк не може надати доказ. Проте наявність, в тому числі об'єктивних, перешкод у наданні банком кредитного договору відповідно до ст. 61 ЦПК України не є підставою для звільнення позивача від доказування факту укладення ним з відповідачем кредитного договору в письмовій формі. Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що проведення антитерористичної операції на Сході України є загальновідомим фактом, отже з урахуванням вимог частини 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуваня, не впливає на висновки суду. Доказуванню по цій справі підлягає не факт проведення антитерористичної операції, який за посиланням позивача є загальновідомим, а факт укладення між сторонами кредитного договору в письмовій формі. Проведення антитерористичної операції не є обставиною, яка звільняє позивача від доказування факту укладення між сторонами кредитного договору в письмовій формі та досягнутих між сторонами умов договору. Відповідно до частини 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Надані позивачем на підтвердження позовних вимог заява від 23.03.2015 року № 2120/1926 про вчинення кримінального правопорушення з повідомленням про незаконне захоплення 13 березня 2015 року приміщення головного офісу у м. Донецьку та заволодіння майном, коштами та документами банку (а.с. 5) та витяг від 14.04.2015 року № 1 з кримінального провадження № 12015050620000287 (а.с. 6) не є доказами ні факту укладення між банком та [PERSON] кредитного договору, ні досягнутих між сторонами умов, оскільки відповідно до частини 1 ст. 58 ЦПК України ці документи не містять інформації щодо предмету доказування. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав виписку з особового рахунку [NUMBER] на ім'я [PERSON] за період з 11.09.2012 року по 13.08.2015 року (а.с. 7-9). Проте за відсутності самого кредитного договору суд не має можливості перевірити чи дійсно рахунок [NUMBER] було відкрито саме на підставі кредитного договору №КИПНФ/1003533.4. від 11.09.2012 року, укладеного з [PERSON] З зазначеної виписки з особового рахунку не вбачається ні зміст зобов'язань банку, ні зміст зобов'язань позичальника щодо умов надання кредитних коштів, а ні розмір заборгованості. Зазначена виписка не підписана посадовою особою банка, яка несе відповідальність за ведення бухгалтерського обліку та відповідно за достовірність зазначених в виписках відомостей. Крім того, згідно останнього аркуша виписки: вхідний 11.09.2012 року 0,00 та вихідний 13.08.2015 року 0,00 (а.с. 10). Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, організація операційної діяльності передбачає наявність документованих операційних процедур (правил) за всіма операціями, що здійснюються банками відповідно до законодавства України (пункт 1.5.). Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані (пункт 4.1). Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (пункт 4.2). Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3). Відповідно до п. 2.16. зазначеного Положення під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку. Якщо операція потребує додаткового контролю, то документ, на підставі якого здійснена така операція, перевіряється особою, яка виконує контрольні функції (далі - контролер), і засвідчується її підписом. Електронні документи засвідчуються електронним цифровим підписом відповідних працівників під час їх створення. Контролер має засвідчувати електронні документи своїм цифровим підписом лише після того, як перевірив наявність цифрових підписів відповідальних виконавців та отримав позитивний результат. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, оформлених згідно з вимогами зазначеного Положення, щодо суми отриманого відповідачем кредиту за кредитним договором № КИПНФ/1003533.4. від 11.09.2012 року. Згідно долученої до позовної заяви довідки про заборгованість за кредитним договором № КИПНФ/1003533.4. від 11.09.2012 року (позичальник [PERSON].): - сума наданого кредиту - 117 600,00 грн., процентна ставка за кредитом - 18,20% річних, щомісячна комісія - 0,20% від суми кредиту; - станом на 10 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає: заборгованість за кредитом - 92 258,68 грн., заборгованість за відсотками - 14 444,00 грн, в тому числі прострочена - 13 984,00 грн; заборгованість по щомісячній комісії - 2 587,20 грн., в тому числі прострочена - 2 352,00 грн., всього 109 289,88 грн. (а.с. 4). Проте з цієї довідки про заборгованість не вбачається, що зазначені в ній умови надання кредиту погоджені з відповідачем. З неї не вбачається навіть період, за який у відповідача виникла заборгованість. Відповідно до ст. 10561 ЦК України п роцентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Будь-яких доказів щодо типу та розміру процентної ставки, порядку сплати процентів за користування кредитними коштами позивачем суду не надано. Не надано позивачем і доказів про те, що відповідач має сплачувати щомісячну комісію. Відповідно до частини 2 ст. 59 ЦПК України о бставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження позовних вимог позивачем наданий прінтскрін (роздруківка) з автоматизованої банківської системи SCROOGE-3, в якій зазначено: реквізити позичальника - [PERSON]; реквізити договору - № КИПНФ/1003533.4. від 11 вересня 2012 року; сума 117 600,00 (валюта не зазначена); початок - 11.09.2012, кінець - 10.09.2022; ставка - 18,2% (а.с. 11). Проте автоматизована банківська система SCROOGE-3, яка використовується позивачем та з якої ним отримані відомості щодо суми кредиту, строку його повернення, розміру процентів за користування кредитом, є внутрішньою банківською системою, яка не містить жодного підпису відповідача, зокрема, електронного. Відповідно до розділу 9 Положення про організацію операційної діяльності в банках України системи автоматизації банку мають мету інформаційного забезпечення операційної діяльності банків і не замінюють первинних бухгалтерських документів, якими мають оформлятися операції банку. Враховуючи зазначене, прінтскрін (роздруківка) з автоматизованої банківської системи «SCROOGE-3» не свідчить про дотримання письмової форми кредитного договору, а відповідно не є належним доказом існування між сторонами кредитних правовідносин. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що надати суду примірник кредитного договору з додатковими угодами до нього, а також договори про забезпечення виконання кредитних зобов'язань (договори іпотеки/застави/поруки тощо) не має можливості, оскільки вони знаходилися в приміщенні головного офісу банку у місті Донецьку, яке 13 березня 2015 року було незаконно зайнято невстановленими озброєними особами, у зв'язку з чим відповідно до ст. 137 ЦПК України ним заявлялося клопотання про витребування зазначених доказів у відповідача (а.с. 48 - 49). Дійсно в матеріалах справи є додане до позовної заяви клопотання позивача від 28.08.2015 року, в якому він, посилаючись на зазначені в апеляційній скарзі обставини, просив витребувати у відповідача: кредитний договір № КИПНФ/1003533.4 від 11.09.2012 року та додаткові угоди до нього; договори про забезпечення виконання кредитних зобов'язань (договори іпотеки/застави/поруки тощо); докази сплати платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; документи, пов'язані з виконанням кредитного договору (заяву про видачу кредиту, листування з банком тощо) (а.с. 3). Як вбачається з клопотання, позивачу не відомо які та коли ним з відповідачем укладалися додаткові угоди до кредитного договору № КИПНФ/1003533.4 від 11.09.2012 року, договори про забезпечення виконання кредитних зобов'язань, що свідчить про відсутність у позивача достовірних даних щодо умов кредитного договору, заборгованість за яким він просить стягнути. Клопотання про витребування у відповідача документів, пов'язаних з виконанням кредитного договору, та доказів сплати платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором свідчить про відсутність у позивача достовірних даних і щодо розміру заборгованості. Будь-який процесуальний документ щодо вирішення клопотання про витребування доказів в матеріалах справи відсутній. Проте в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року в задоволенні клопотання представника позивача відмовлено з огляду на об'єктивні причини, а саме, у зв'язку з проведенням у місті Донецьку та у місті Харцизьку, де мешкає відповідач, антитерористичної операції. Рішенням ДП «Укрпошта» від 27.11.2014 року зупинено приймання і доставка поштових відправлень на територіях Донецької та Луганської областей, які не контролюються українською владою, зокрема, до м. Харцизьк та м. Донецьк, а тому суд позбавлений можливості належним чином направити поштою за адресою реєстрації відповідача процесуальні документи про витребування будь-яких документів (а.с. 42 - 44). Дійсно, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» як місто Донецьк, так і місто Харцизьк входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно листа УДППЗ «Укрпошта» від 10.03.2016 року, який розміщений на офіційному сайті УДППЗ «Укрпошта» за адресою: http://ukrposhta.ua/robota-ukrposhti-v-doneckij-ta-luganskij-oblastyax пересилання пошти з/до міста Донецьк та міста Харцизьк Донецької області, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, УДППЗ «Укрпошта» не здійснює (додаток № 1). На виконання вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом 19 вересня 2016 року була постановлена ухвала про витребування у відповідача [PERSON]: - кредитного договору № КИПНФ/1003533.4 від 11.09.2012 року, укладеного міжПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON], додаткових угод до цього кредитного договору; - платіжних документів про сплату [PERSON] щомісячних платежів за кредитним договором № КИПНФ/1003533.4 від 11.09.2012 року за період з 11.09.2012 року по теперішній час (а.с. 99 - 103). Враховуючи, що пересилання пошти до міста Харцизьк Донецької області УДППЗ «Укрпошта» не здійснює, про постановлення зазначеної ухвали відповідач був повідомлений телефонограмою за телефоном, зазначеним позивачем в позовній заяві (а.с. 107). Проте зазначена ухвала апеляційного суду не виконана. Згідно доповідної записки помічника судді відповідач телефоном повідомив, що мешкає в м. Харцизьк та перепустки для перетинання лінії розмежування на територію, яка контролюється орагами державної влади, не має. На електронну адресу апеляційного суду з електронної адреси, яка відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 31.05.2013 року № 72 «Про реалізацію проекту щодо обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу» не зареєстрована в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу за адресою: mail.gov.ua, від імені [PERSON] надійшов лист, згідно якого всі документи він відвіз у центральний банк у м. Донецьк, в його квартиру влучив знаряд та вона перебуває в нежилому стані (а.с. 87). Тобто, будь-яких документів щодо укладення між сторонами письмового кредитного договору відповідачем суду також не надано. В зазначеному листі від імені [PERSON] останній не заперечує існування кредитних правовідносин між сторонами. Проте ці відомості не можна вважати обставиною, визнаною відповідачем, яка відповідно до частини 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки зазначений лист, по-перше, надійшов з електронної адреси, яка відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 31.05.2013 року № 72 «Про реалізацію проекту щодо обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу» не зареєстрована в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу; по-друге, він не містить електронного підпису особи, що його направила та яку за цим підписом можна ідентифікувати. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач проігнорував виклики в судові засідання, не виконав вимог суду щодо надання документів, не скористався своїм правом на спростування доводів позовної заяви та не підтвердив у встановленому законом порядку неналежність доказів, на які посилається в обґрунтування своїх вимог банк, не ґрунтуються на нормах процесуального законодавства. Явка у судове засідання є правом, а не обов'язком відповідача. Те, що відповідач не скористався своїм правом на спростування доводів позовної заяви, не підтвердив у встановленому законом порядку неналежність доказів, на які посилається в обґрунтування своїх вимог банк, не звільняє позивача від доведення своїх позовних вимог та обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі і ненадання відповідачем витребуваних у нього документів не звільняє позивача від обов'язку довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що суд позбавлений можливості встановити наявність між сторонами кредитних правовідносин, перевірити суму кредиту, комісії та процентів. Дійшовши правильного висновку про недоведеність позовних вимог, суд помилково зазначив в мотивувальній частині рішення про встановлення ним обставини, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № КИПНФ/1003533.4, за умовами якого банк надав позичальнику (відповідачу) у тимчасове користування грошові кошти у сумі 117 600,00 грн. строком до 10 вересня 2022 року зі сплатою 18,20% річних та щомісячної комісії на рівні 0,20% від суми кредиту. Зазначена встановлена судом обставина суперечить його висновку про недоведеність позовних вимог через ненадання кредитного договору та є недоведеною. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 309 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права частково є обґрунтованими. З матеріалів справи встановлено, що постановою правління Національного банку України від 23 квітня 2015 року № 265 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «Укрбізнесбанк» (а.с. 20). Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 квітня 2015 року № 87 розпочато з 24 квітня 2015 року процедуру ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] (а.с. 21). Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» на два роки по 23 квітня 2018 року та продовжені повноваження ліквідатора ПАТ «Укрбізнесбанк» - уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] (а.с. 57). В серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві, яка виготовлена на фірмовому бланку ПАТ «Укрбізнесбанк» та підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON], в якості позивача зазначено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] в інтересах ПАТ «Укрбізнесбанк» (а.с. 1-2). Оскаржуваним заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено також Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] в інтересах ПАТ «Укрбізнесбанк». Апеляційний суд вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором саме Фонду, суд порушив норми матеріального права, а саме, Закон України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно п. 17 ст. 2 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, яка діяла станом на серпень 2016 року на час звернення уповноваженої особи Фонду до суду, уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 37 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. Уповноважена особа Фонду має право: 1) призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов'язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю; 2) здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом. На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. Відповідно до п/п 5 частини 2 ст. 37 Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду. Відповідно до частини 1 ст. 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: 1) здійснює повноваження органів управління банку; 4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; 8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону. Тобто, навіть якщо в стадії ліквідації банку позов заявляється Фондом або уповноваженою ним особою Фонду, останні відповідно до п/п 5 частини 2 ст. 37 Закону діють від імені банку. Повноваження [PERSON], як уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», на час звернення в серпні 2015 року до суду підтверджуються рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2015 року № 87 (а.с. 21), від 25.08.2015 року № 155/10 (а.с. 22), яким [PERSON] делеговані всі повноваження ліквідатора ПАТ «Укрбізнесбанк», визначені ст. 37, частинами першою та другою ст. 48 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто, звертаючись в серпні 2015 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON], уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» діяла від імені банку, а тому належним позивачем у справі є не Фонд, а ПАТ «Укрбізнесбанк» і саме йому слід відмовити у задоволенні позовних вимог. Помилкове зазначення в позові в якості позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не є підставою для відмови у позові саме з цих підстав, оскільки позов уповноваженою особою Фонду відповідно до п/п 5 частини 2 ст. 37 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фактично заявлений від імені банку, про що свідчить як зміст позовних вимог, а саме - стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Укрбізнесбанк», так і реквізити позову - він виготовлений на фірмовому бланку ПАТ «Укрбізнесбанк» та підпис уповноваженої особи Фонду на позові засвідчена печаткою саме ПАТ «Укрбізнесбанк». В оскаржуваному судовому рішенні суд зазначив, що відмова у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю заявлених вимог не позбавляє особу права повторного звернення до суду з позовом в порядку, визначеному процесуальним законом. Зазначене не відповідає нормам статей 122, 205 ЦПК України. Відповідно до п/п 2 частини 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до п/п 2 частини 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Неправильне зазначення в оскаржуваному рішенні позивача може призвести до повторного звернення ПАТ «Укрбізнесбанк» до суду з тими ж самими вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до частини 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Враховуючи зазначене, апеляційний суд виходить за межі доводів апеляційної скарги та вважає, що рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрбізнесбанк», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» [PERSON] На час подання позову 31.08.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, була звільнена відповідно до пункту 22 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: partial