Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся [PERSON] До початку судового розгляду справи представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та остаточно просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з дня звільнення 27 березня 2017 року по день фактичного розрахунку 02 квітня 2018 року в розмірі 76 821,18 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, однак подав до суду письмову заяву у якій просив провести розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримує в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не зявився, однак подав до суду письмовий відзив на позов згідно якого позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві та надав письмовий розрахунок розміру середнього заробітку, зазначений у відзиві. Крім того, представник відповідача подав до суду клопотання у якому просив провести розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі працював на ПрАТ «Рівнеазот». При звільненні позивача з роботи йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 29051,45 грн. у звязку з чим 28 грудня 2017 року Рівненським міським судом було винесено судовий наказ по справі №569/19161/17 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 29051,45 грн. 03 квітня 2018 року заборгованість по заробітній платі була перерахована позивачу на картковий рахунок. Відповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі на час звільнення, що не заперечується представником відповідача і розмір заборгованості підтверджується дослідженою в судовому засіданні довідкою, суд приходить до висновку що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28 березня 2017 року по 02 квітня 2018 року. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, середньоденна заробітна плата з урахуванням нарахованих відрахувань на податки та збори, що є обовязковим при нарахуванні заробітної плати становить 302,45 грн. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день прийняття рішення по справі, обчислюється шляхом множення 302,45 грн. на кількість робочих днів, порахованих з 28 березня 2017 року по 02 квітня 2018 року і сума середнього заробітку за час затримки становить 76 519,85 грн. і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Тому з цих підстав позов підлягає до часткового задоволення. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначена правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-76цс14, в постанові від 3 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13, в постанові від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39цс11, в постанові від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-60цс11. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача зайшли своє підтвердження та підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved