Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

В позовній заяві [PERSON] вказує, що з відповідачкою зареєстрували шлюб 28.12.1991 року. Від шлюбу мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачкою, посилаючись на те, що сім'я розпалася та збережена не може бути. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також, він пояснив, що з відповідачкою не проживають разом з 09.03.2015 року, спільно господарство не ведуть, він втратив почуття любові до неї та проживає вже тривалий час однією сімєю з іншою жінкою. У нього немає бажання примирення з відповідачкою, між ними постійно виникають конфлікти з різних причин, за час, який надавався судом для примирення, їх відносини тільки погіршилися. В судовому засіданні відповідачка не заперечує проти розлучення. Також вона пояснила, що спільно з позивачем вони не проживають приблизно з 09.03.2015 року, разом господарство не ведуть. За час, який надавався судом для примирення, примирення не відбулося, бо позивач цього не бажає. У випадку винесення судом рішення про розірвання шлюбу, її прізвище просить залишити без змін. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається із матеріалів справи: - 28.12.1991 року було зареєстровано шлюб позивача з відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є у справі; - від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких є у справі; - позивач та відповідачка не проживають разом тривалий час з 09.03.2015 року, спільно господарство не ведуть, позивач втратив до відповідачки почуття любові та проживає з іншою жінкою, з якою веде спільно господарство і він фактично створив нову сім'ю, що підтверджується поясненнями сторін; - за час, який надавався судом сторонам для примирення, примирення не відбулося, відновити сімейні відносини сторонам не вдалося, що підтвердили обидві сторони; - спільне життя подружжя не склалося у звязку з розбіжністю характерів; - малолітня донька позивача та відповідачки [PERSON] проживає разом з матірю, спору між ними з приводу місця проживання доньки немає; - позивач наполягає на розлученні, надавати додатковий строк для примирення сторонам суд вважає недоцільним. Діючим законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 СК України. При цьому, згідно ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів обєктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін, а також права їхніх дітей. Крім того, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б інтересам одного з них та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення для справи. Судом не встановлено порушення інтересів дітей. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки суд вважає необхідним залишити без змін. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved