Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до ПрАТ «УПСК», КП «Автобаза санітарного транспорту» про стягнення страхового відшкодування, майнової та моральної шкоди, третя особа - [PERSON]. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та підстави звернення до суду, позивачі посилались на ті обставини, що [PERSON] є власником автомобілю марки «Ніссан», реєстраційний номер [NUMBER]. 13 листопада 2013 року відбулась ДТП за участю даного автомобілю під керуванням [PERSON], а також автомобілю марки «ГАЗ 2752», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Вказана ДТП призвела до заподіяння механічних пошкоджень автомобілю «Ніссан». Позивачі вказували, що в результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. З урахуванням перебування [PERSON] на момент ДТП в трудових відносинах із ТОВ КП «Автобаза санітарного транспорту», позивачі вважать, що відшкодовувати заподіяну майнову і моральну шкоду повинні КП «Автобаза санітарного транспорту» та ПрАТ «УПСК» у відповідних частках. Заявлені вимоги неодноразово уточнювались позивачами та остаточно сторона просила суд: 1) стягнути з КП «Автобаза санітарного транспорту» на користь [PERSON] суму витрат на евакуацію автомобілю в розмірі 400,00 гривень; суму витрат на проведення експертизи в розмірі 550,00 гривень; суму франшизи в розмірі 1000,00 гривень; моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень; 2) стягнути з ПрАТ «УПСК» на користь [PERSON] суму майнової шкоди у розмірі 34604,82 гривень. Позивач [PERSON], який діє від власного імені, а також від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник ПрАТ «УПСК» у відкрите судове засідання з'явився, від імені та в інтересах товариства заявлені вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Представники КП «Автобаза санітарного транспорту» у відкрите судове засідання з'явилась, від імені та в інтересах підприємства заявлені вимоги визнала частково - в частині стягнення суми франшизи. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання з'явився, заперечував проти заявлених вимог. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, дослідивши представлені і забезпечені письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] - з наступних підстав і в такому обсязі. Під час розгляду цивільної справи і на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 25 вересня 2013 року о 13 годині 20 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем марки «ГАЗ 2752», реєстраційний номер [NUMBER], по вулиці М'ясоєдівській здійснив виїзд на перехрестя з вулицею [PERSON] на заборонений жест регулювальника, внаслідок чого відбулось зіткнення із автомобілем марки «Ніссан», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Згідно постанови Біляївського районного суду Одеської області у справі №496/5701/13-п від 13 листопада 2013 року, суд встановив наявність в діях [PERSON] порушення вимог ПДР України, що призвели до ДТП. Відповідно до ст. 61 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Спираючись на вказані норми закону суд приходить до висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини [PERSON], вбачає даний факт встановленим та таким, що не підлягає подальшому доказуванню. При цьому [PERSON] на момент ДТП перебув у трудових відносинах із КП «Автобаза санітарного транспорту» та керував належним підприємству автотранспортним засобом. Правові підстави керування учасниками ДТП відповідними автотранспортними засобами перевірялись робітниками ДАІ при оформленні матеріалів ДТП, та не заперечувались сторонами при розгляді даної цивільної справи. В матеріалах справи присутній звіт №18-03-14 з визначення вартості матеріальних збитків колісного ТЗ «Ніссан», реєстраційний номер [NUMBER], складений [PERSON] від 28 березня 2014 року, згідно якого загальна сума збитку прийнята рівною ринковій вартості транспортного засобу у розмірі 30444,26 гривень (на момент ДТП) або 41326,95 гривень (на момент огляду) виходячи з того, що вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість транспортного засобу. Даний звіт сторонами не заперечувався, заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило. Як зазначає ст. 1166 ч.ч.1,3 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Як встановлює ст. 1172 ч.1 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як встановлює ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Як роз'яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року (із подальшими змінами та доповненнями в редакції від 24 жовтня 2003 року), постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Разом з тим згідно п.15 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. В процесі розгляду даної цивільної справи та вирішуючи питання про розмір належної до стягнення на користь позивача [PERSON] суми майнової шкоди, судом було звернуто увагу на той факт, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 березня 2013 року, автомобіль марки «ГАЗ 2752», реєстраційний номер [NUMBER], був забезпеченим транспортним засобом із лімітом відповідальності страховика ПрАТ «УПСК», зокрема за шкоду, заподіяну майну потерпілих - у розмірі 50000,00 гривень, та франшизою - 1000,00 гривень. При цьому в позасудовому порядку позивач [PERSON] отримав від ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування згідно ліміту відповідальності страховика за майнову шкоду в розмірі 5722,13 гривень, про що свідчить платіжне доручення №223 від 04 липня 2014 року. При визначенні та виплаті страхового відшкодування страховик керувався наступним. Як роз'яснюють ст.ст. 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 28). При цьому у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29). Згідно ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Страховиком ПрАТ «УПСК» було замовлено та отримано звіт №1704/2211-зал від 31 травня 2014 року, складений ФОП [PERSON], згідно якого вартість пошкодженого в ДТП автомобілю марки «Ніссан», реєстраційний номер [NUMBER], була визначена на рівні 17000,00 гривень. Виходячи з цього страховиком було визначено належну до сплати суму страхового відшкодування у вигляді різниці між вартістю автомобілю до та після ДТП: 30444,26 - 17000,00 = 13444,26 гривень. На підставі відомостей №9273853 про ДТП від 25 вересня 2013 року, в яких вказано на порушення вимог ПДР і [PERSON], і [PERSON], - страховиком на підставі ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зменшено розмір страхового відшкодування: 13444,26 / 2 = 6722,13 гривень. Однак із обґрунтованістю таких дій страховика суд погодитись не може, оскільки наявності вини і [PERSON] в ДТП, що відбулась, з постанови Біляївського районного суду Одеської області у справі №496/5701/13-п від 13 листопада 2013 року, - не випливає. Інших відомостей, що б підтверджували вину [PERSON] в даній ДТП суду не представлено. Виходячи з викладеного, суд вбачає обґрунтованим стягнути з ПрАТ «УПСК» на користь позивача [PERSON] суму майнової шкоди в розмірі 6772,13 гривень. При цьому, сума франшизи у розмірі 1000,00 гривень, на яку зменшено страхове відшкодування, підлягає стягненню з КП «Автобаза санітарного транспорту». Суд вбачає, що включенню до загального розміру майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню страховиком, підлягають витрати, пов'язані із евакуацією пошкодженого у розмірі 400,00 гривень та витрати, пов'язані із визначенням матеріальних збитків в розмірі 550,00 гривень. Але ураховуючи, що звертаючись до суду з позовом, позивачами заявлено про стягнення цих витрат з КП «Автобаза санітарного транспорту» на користь [PERSON], суд відмовляє в позові в цій частині із роз'ясненням стороні права на звернення з відповідними вимогами до належного відповідача. В силу ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Суд вбачає, що відповідати за заподіяною моральною шкодою повинно КП «Автобаза санітарного транспорту» (ст. 1172 ЦК України). Покладення обов'язку відшкодувати шкоду на юридичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридичне втілює її волю. Тобто, юридична особа реалізує свою цивільну право- і дієздатність, зокрема деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридичне сприймаються як дії самої юридичної особи. Як роз'яснюють п.п. 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (в редакції від 27 лютого 2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже зважаючи на відповідні вимоги суд погоджується, що позивачу [PERSON] було заподіяно певної моральної шкоди, однак суму компенсації, яку заявили до стягнення позивачі, суд вбачає надмірною. Спираючись на принцип виваженості, розумності та справедливості, а також ураховуючи часткове відшкодування моральної шкоди страховиком, - суд вважає обґрунтованим стягнути з КП «Автобаза санітарного транспорту» на користь [PERSON] суму компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак як чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У зв'язку з цим, в процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення інших вимог сторони позивачів та прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial