Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

В Рівненський міський суд звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до виконавчого комітету Рівненської міської ради та [PERSON] про захист права власності (а.с. 13-15). Позивачі зазначили, що являються спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] згідно якого право на все майно, належне померлому перейшло до позивачів. Просять ухвалити рішення про захист їх права власності на спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] шляхом визнання недійсним розпорядження міського голови м. Рівне №619-р від 06 квітня 2006 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2006 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської Ради на імя [PERSON] на ? частину будинку № 12 по вул. Золотіївській в м. Рівне; визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 19 квітня 2006 року, виданого [PERSON] в Першій Рівненській державній нотаріальній конторі на ? частину будинку №12 по вул. Золотіївській в м. Рівне та вклади в установах банків. Визнати за ними право приватної власності на спадкове майно після смерті [PERSON] Позивачі по справі відповідно до вимог ст.. 74 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час, та місце судового розгляду, про що свідчать поштові повідомлення та підпис представника позивача [PERSON] на титульній обложці матеріалів справи. Однак, останні в судове засідання не зявились, будь-яких заяв чи клопотань про перенесення розгляду даної справи суду надано не було. Заслухавши думку сторін, які з»явились в судове засідання та дослідивши наявні в справі докази належного повідомлення позивачів-відповідачів [PERSON] і [PERSON], суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу без їх участі. Разом з тим, в свою чергу, [PERSON], відповідно до вимог ст. 123 ЦК України предявив до [PERSON] та [PERSON] зустрічний позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві відповідач-позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом , серія та номер: 2-302, від 28 липня 2015 року та [PERSON] з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON], індексний номер 41330296, від 28.07.2015 року, - спірний житловий будинок з надвірними будівлями за вищевказаною адресою є його ([PERSON]М.) приватною власністю, однак, позивачі по первинному позову самовільно та незаконно вселились в належний йому будинок, тим самим створюючи йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, таким чином порушуючи можливість реалізувати його право, передбачене в ст.. 319 ЦК України. Просить винести судове рішення в якому усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком та надвірними будівлями за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 12, які чиняться [PERSON] та [PERSON], шляхом виселення останніх із вказаного будинку з надвірними будівлями. В судовому засіданні представник відповідача позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги викладені в первісному позові - не визнав, просив у їх задоволенні відмовити у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, оскільки позовні вимоги первісних позивачів є похідними від прав та обовязків померлого (спадкодавця) [PERSON], а Рішенням суду в його позові було повністю відмовлено. Судом було залучено співвідповідача міського голову м. Рівне, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] в своєму позові просять, між іншим, визнати недійсним розпорядження міського голови м. Рівне № 619 р від 06 квітня 2006 року. Представник відповідачів виконавчого комітету Рівненської ради та Рівненського міського голови [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги викладені в первісному позові не визнала повністю оскільки вважає їх безпідставними з огляду на наступне. Підставою для оформлення свідоцтва про право власності на будинковолодіння № 12 по вул. Золотіївській в м. Рівному була заява гр.. [PERSON] від 31.01.2006 року, до якої було додано запит Першої Рівненської державної нотаріальної контори від 20.01.2006 року № 86 про отримання витягу з реєстру прав на вказане будинковолодіння, що належить гр.. [PERSON] В якості підтверджуючих право власності гр. [PERSON] на ? частину будинковолодіння документів було надано дублікат договору дарування від 08.12.1965 року, виданий 25.10.1979 року Першою Рівненською державною нотаріальною конторою, акти прийняття в експлуатацію від 26.02.1975 року та від 21.10.1979 року та рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 14.04.1998 року № 42 про надання земельної ділянки. Між тим, момент набуття права власності гр.. [PERSON] був юридично оформлений та зареєстрований 30.11.1979 року в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації на підставі вищевказаного дублікату договору дарування. Враховуючи те, що згідно з чинним законодавством державна реєстрація права власності на нерухоме майно (внесення запису до Реєстру прав власності) в межах даного населеного пункту кількома БТІ не допускається та у звязку із запитом державної нотаріальної контори про видачу з Реєстру прав власності для оформлення спадщини Рівненським БТІ для внесення інформації про співвласників будинковолодіння № 12 по вул. Золотіївській в м. Рівне було підготовлено свідоцтво про право власності на імя [PERSON] та [PERSON] Враховуючи вищенаведене, представник виконавчого комітету Рівненської міської ради позовні вимоги не визнає, просила у їх задоволенні відмовити у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність ,допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, ч.3 та ч.4\~ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотримання положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, в тому числі положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується журналом судового засідання. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки суду не було представлено належних та допустимих доказів, у звязку з чим в позові [PERSON] і [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за його недоведеністю та безпідставністю, в той час як зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, з огляду на наступне. Відповідно до умов Заповіту від 18 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] спадкодавець [PERSON] все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і все те що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом - заповів [PERSON] та [PERSON] 25 липня 2012 року [PERSON] помер. Главою 87 ЦК України визначений порядок прийняття спадщини, яка відкрилась після 01 січня 2004 року. Згідно з нормою ст.. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст.. 1219 ЦК України (ст..ст. 1218, 1231 ЦК України). Отже, визначальною умовою спадкування є наявність у спадкодавця на момент смерті певних прав та обовязків. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, вбачається: Рішенням Рівненського міського суду від 10 січня 2014 року (справа №2-1214/11), яке Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2014 року залишено без змін, - у встановленні факту проживання однією сімєю з [PERSON] [PERSON] відмовлено, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічні правові висновки містяться в Постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2013 року (справа № 6- 131цс13), яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що наявність прав первісних позивачів є похідними від прав їх спадкодавця ([PERSON]С.), а оскільки останній їх не мав, то і у первісних позивачів вони відсутні, а тому підстави, для їх захисту передбачені ст.. 15 ЦК України відсутні. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] та наданих ним доказів, відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст.. 11 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», та статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Принцип непорушності права приватної власності також закріплений ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З дослідженого в судовому засіданні Свідоцтва про право на спадщину за заповітом , серія та номер: 2-302, від 28 липня 2015 року та [PERSON] з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори [PERSON], індексний номер 41330296, від 28.07.2015 року, - вбачається , що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: м. Рівне, вул. Золотіївська, 12 є особистою приватною власністю [PERSON] Враховуючи вищенаведене, факт вселення та проживання позивачів-відповідачів в належному [PERSON] будинковолодінні, без законних на те підстав - є порушенням можливості останнього реалізувати його право володіння і користування своїм майном, а тому право власності останнього повинно бути захищене у будь-який спосіб передбачений нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України . З огляду на все вищезазначене суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог викладених в первісному позові слід відмовити повністю, а зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 10, 11, 60-61, 123, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України,

Outcome: dismissed