Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

В позові вказано, що 12 вересня 1998 року померла [PERSON] - рідна тітка позивача, яка за життя отримала: Приватизаційний майновий сертифікат серії АР № 1138264 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., Василівський р-н, Малобілозерська сільська рада, КСП ім.Калініна; Сертифікат Серії ЗП № 035931 на право на земельну частку (пай) розміром 7.00 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] не отримувала, на час її смерті такий документ був відсутній. Позивач не може оформити спадщину в нотаріальній конторі, тому він просить визнати з ним право на спадкування за законом на все майно померлої тітки - [PERSON], визнати за ним право власності на земельну частку (пай). Сторони у судове засідання не зявилися, суду надано заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач заперечень проти позову не має, про що вказано у заяві. Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Способи захисту цивільних прав передбачені ч.2 ст.16 ЦК України, в тому числі шляхом визнання права (п.1) Окрім вказаних у цій статті способів можливий захист цивільного права іншим способом, який встановлений, у даному випадку, законом. Судом встановлено, що [PERSON] померла 12 вересня 1998 року в с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області (а.с4), що підтверджено свідоцтвом про смерть, копія якого є у справі. Наявність вказаних у позові документів, що посвідчують права, які належала померлій підтверджено Приватизаційним майновим сертифікатом (а.с.5); сертифікатом на право на земельну частку пай серії ЗП № 035931, відповідно до якого [PERSON] мала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «ім.Калініна» площею 7.00 умовних кадастрових гектар без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), його копія є у справі (а.с.6). Відповідно до довідки Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області на час смерті [PERSON] з 1994 року з нею проживав постійно її рідний племінник [PERSON], який є позивачем у цій справі (а.с.8). Крім того, ступінь рідства позивача та померлої [PERSON] підтверджено свідоцтвом про народження позивача, де батьком вказаний [PERSON] (а.с.10); свідоцтвом про смерть батька позивача, який помер 11 липня 1976 року (а.с.7) в тому ж населеному пункті с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області; архівними витягами з Метричної книги реєстрації актів цивільного стану про народження Пантелеймонівської церкви с. Верхня (нині Мала) Білозерка Мелітопольського повіту Таврійської губернії (а.с.13,14). З виписок з метричних книг вбачається, що [PERSON] та батько позивача - [PERSON], які народилися в одному і тому ж населеному пункті, зареєстровані та похрещені в одній церкві, мають спільних батьків, а отже є рідними братом і сестрою. Неможливість оформлення спадщини в нотаріальній конторі підтверджена постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 вересня 2016 року, з якої вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла 12 вересня 1998 року спадкова справа не заводилася, після звернення позивача із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), у вчинені вказаної нотаріальної дії було відмовлено, з огляду на правила спадкування за ЦК України (ред..1963р.), оскільки спадкоємець не надав доказів про те, що він є спадкоємцем будь-якої з категорій, передбачених ст.ст.529-530 ЦК України (ред. 1963р.), у звязку з чим позивачу запропоновано звернутися до суду. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в чинній на теперішній час редакції, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правовідносини щодо спадкування спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], яка померла у 1998 році, на час, коли був чинним ЦК України 1963р., регулювалися в частині прийняття спадщини ст.548 та 549 ЦК України, відповідно до яких для прийняття спадщини необхідно було, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.549 ЦК України (ред. 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до частини 4 перехідних положень Цивільного кодексу України (ред.2003р.), він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, у відносинах, з приводу яких позивач звернувся до суду, має застосовуватися ЦК України в ред. 2003р. Таким чином, оскільки позивач є племінником спадкодавця [PERSON], він на час смерті спадкодавця не входив до числа спадкоємців, визначених ст..ст.527, 529-535 ЦК України (ред.. 1963р.), проте він проживав разом зі спадкодавцем з 1994 року та продовжував проживати за місцем проживання спадкодавця по 2010 рік, про що вказано у довідці сільської ради, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, бо має на руках оригінали правовстановлюючих документів на спадщину, що належала спадкодавцю, на теперішній час володіє та користується фактично спадщиною, інших спадкоємців які бажали б чи зверталися з заявами про прийняття спадщини не має. Тому, оскільки позивачем не було вчинено окрім фактичного прийняття спадщини жодних дій щодо прийняття спадщини, спадщина на теперішній час не оформлена, до правовідносин, з приводу яких звернувся позивач, мають застосовуватися і положення п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (ред.2003 року), а саме правила Книги шостої цього кодексу. Відповідно до ст.1265 ЦК України (ред.. 2003р.) позивач входить до кола спадкоємців за законом пятої черги. Відповідно до п.17 Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Виходячи з наведеного оскільки позивач відноситься до категорії спадкоємців за законом пятої черги, фактично прийняв спадщину, вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, спадкодавець за життя не отримувала Державний акт про право власності на землю, на належну їй земельну частку (пай), інших спадкоємців за законом чи заповітом немає, а позивач позбавлений можливості оформити спадщину в нотаріальній конторі, його позовні вимоги про визнання за ним права у порядку спадкування на вказану земельну частку (пай) підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про визнання позивача таким, що має право на спадкування після смерті тітки, суд вважає необхідним відмовити, оскільки таке його право ніким, в тому числі і відповідачем, не оспорюється, ступінь його рідства з померлою підтверджена. На підставі викладеного,

Outcome: partial