Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

В позові від 30 вересня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» /надалі Банк/ просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 93751,03грн., що утворилася станом на 27 серпня 2015 року внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року в позові відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, зокрема, на думку заявника, наявність іншого рішення суду щодо даного предмету спору не тягне за собою припинення договірних зобов'язань. Заслухавши доповідь судді, за відсутності позивача, який просив розглянути справу без нього, за відсутності відповідача повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Суд першої інстанції відмовив у позові виходячи з того, що мало місце неналежне виконання зобов'язань що виникли з кредитного договору від 05 вересня 2008 року з боку позичальника [PERSON] та згідно рішення Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2013 року з останньої вже було стягнуто заборгованість що утворилася станом на 19 лютого 2013 року в розмір 15388,33 грн., та суд вважав що з ухваленням судового рішення припинилися правовідносини що витікали із кредитного договору та виникло грошове зобов'язання за невиконання якого настає відповідальність передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з'ясував обставини у справі, однак не правильно застосував норми матеріального права. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір та відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору. Так, відповідно до умов кредитного договору DOXRR 203090289 від 05 вересня 2008 року [PERSON] отримала від Банку кредит в сумі 9173,54 грн. зі сплатою за користування кредитом 12% річних, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 909,09 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 51,46 грн., в строки визначені Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Також судом з'ясовано що зазначені кредитні правовідносини були предметом судового розгляду та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2013 року з [PERSON] вже було стягнуто заборгованість що утворилася станом на 19 лютого 2013 року в розмір 15388,33 грн., з яких 6710,00 грн. заборгованість за кредитом, 1046,43 грн. заборгованість за процентами, заборгованість по комісії 921,90 грн. та заборгованість по пені 6710,00 грн. Та висновки суду першої інстанції про відмову в позові через наявність судового рішення здійсненні з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. У справі, яка переглядається, суд з урахуванням рішення Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2013 року зробив висновок про припинення зобов'язання, не врахувавши що в даному рішенні не вирішувалось питання про припинення зобов'язання чи розірвання кредитного договору. З огляду на викладене, висновки суду про припинення зобов'язання шляхом розірвання договору чи трансформування кредитних правовідносин не мають під собою правового обґрунтування. Припинення зобов'язання є юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України. Таким чином, відповідач не довів що мало місце виконання боржником зобов'язання й прийняття їх кредитором, та не підтвердив обставин щодо припинення існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення. У той же час, суд першої інстанції не відреагував на аргументи позивача щодо невиконання рішення суду, та наявності невиконаного кредитного зобов'язання, з огляду на що, за Банком збереглось право на отримання сум за кредитним договором що витікають із неналежного виконання його умов. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості що виникла у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, після ухвалення рішення суду щодо даного предмету спору позивач діяв відповідно до чинного законодавства у спосіб що передбачений відповідними нормами права. В ході апеляційного розгляду з'ясовано що після ухвалення рішення Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2013 року позичальнику [PERSON] через несвоєчасність виконання взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором нарахована пеня в 1710,00 грн., розмір якої наведений в письмових поясненнях до апеляційної скарги Банку наданий до апеляційного суду 01 лютого 2016, та яка підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про одночасне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором та штрафів. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня в загальному розмірі 1710,00 грн., у зв'язку з наведеним з підстав передбачених статтею 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати, та частково задовольнити позовні вимоги Банку.

Outcome: partial