Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

В позовній заяві [PERSON], просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 396 м2., розташовану в м. Первомайському Харківської області, вул. Залізнична біля привокзального майдану станції Ліхачове в порядку набувальної давності, посилаючись на таке: Рішенням 12 сесії Первомайської міськради, від 12.08.1999 року йому надано у користування вказану земельну ділянку для комерційного користування строком на 10 років, про що в той же день між сторонами укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди). Після закінчення терміну дії даного договору він продовжував користуватися цією земельною ділянкою та платити орендну плату. Жодна із сторін не наполягала на розірванні відносин по користуванню ділянкою після закінчення строку дії договору. Оскільки більше 15-ти років він користується земельною ділянкою, то звернувся до Первомайської міської ради Харківської області із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України та ст. 344 ЦК України, про що отримав відмову з посиланням на надання правовстановлюючих документів на нерухомі споруди, розміщенні на вказаній земельній ділянці. Це змусило позивача звернутися до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що договірні правовідносини з оренди землі продовжуються, а для виділення земельної ділянки у власність існує інша процедура, передбачена чинним законодавством. Крім того, вважає, що право на звернення із заявою про надання земельної ділянки у власність за набувальною давністю у позивача може виникнути тільки з 01.01.2016 року відповідно до положень ст. 344 ЦК України та Перехідних його положень, а саме п.8. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини. рішенням 12 сесії 3-го скликання Первомайської міськради Харківської області від 12.08.1999 року [PERSON] надано земельну ділянку площею 396 м2 по вул. Залізнична на привокзальній майдані, для комерційного використання в довгострокову оренду строком на 10 років (а.с.5). На підставі вказаного рішення у той же день укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди). Таким чином, строк дії договору оренди скінчився 12.08.2009 року, проте, позивач продовжував та продовжує користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, а відповідач не витребує земельну ділянку із користування та продовжує отримувати орендну плату. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести свої вимоги та заперечення. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» в редакції, що діяла станом на 12.08.2009 року (час спливу строку дії договору), регламентовано порядок поновлення договору оренди землі. Зокрема, передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням. Аналізуючи вказану норму Закону, суд доходить висновку, що між сторонами у справі продовжують існувати договірні відносини оренди з приводу користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах протягом того ж самого строку, тобто ще на 10 років, оскільки жодна із сторін не виявила бажання припинити такі правовідносини на час спливу дії договору 12.08.2009 року. Враховуючи викладене, суд вважає хибною позицію позивача з приводу відкритого користування земельною ділянкою без договірних відносин, яке б давало йому право ставити питання перед органом місцевого самоврядування про надання у власність вказаної земельної ділянки за набувальною давністю відповідно до положень ст. 119 ЗК України. Позовні вимоги не ґрунтуються на Законі, тому, задоволенню не підлягають. В порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed