Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

в позові вказано, що відповідачі на даний час проживають в кімнатах №26, 27 гуртожитку [ADDRESS], які самовільно зайняли, без погодження з адміністрацією відповідача та профспілковим комітетом, без ордеру та договору. Гуртожиток №3 призначений для проживання студентів позивача, в ньому можуть проживати виключно студенти позивача. Спільним рішенням адміністрації позивача та профспілкового комітету відповідачу надано кімнату №14 та видано ордер №11 від 04/10/2012 р. Проте відповідач відмовився від вказаного житла. Відповідачу вручили вимогу про виселення із спірних кімнат в студентському гуртожитку. Тому позивач просив суд про виселення відповідача та його дружини з кімнат №26, 27 в гуртожитку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідачі подали до позивача зустрічний позов в якому вказано, що [PERSON] працює столяром у позивача; 12/06/1991 р. наказом ректора позивача відповідачу та ще 3 членам його сім`ї надано службове житлове приміщення №3 в гуртожитку [ADDRESS] на час роботи у позивача. 12/06/1991 р. видано ордер на вказане приміщення. В червні 1991 р. відповідач вселився у вказану кімнату і зареєстрований в ній із членами своєї сім`ї. Приблизно в 1995 р. відповідача з членами сім`ї переселили в кімнату №27 в гуртожитку №3, через кілька місяців надали в користування суміжну кімнату №26 з того часу виставляють рахунки на оплату комунальних послуг. Також у зустрічному позові зазначено, що позивач вважає, що у нього є право на користування кімнатою №3 в гуртожитку №3. Відмовився від переселення в кімнату №14, оскільки її було передбачено надати в користування відповідачу та його дружині, без зазначення інших членів їх сім`ї. із вказаних підстав відповідачі просили суд про зобов`язання позивача усунути перешкоди в користуванні кімнатою №3 та вселити їх у вказану кімнату. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені. Представник позивача подав заяву про застосування позовної давності до зустрічного позову. Представник позивача просив відмовити в зустрічному позові з тих підстав, що вказана в ньому кімната добровільно і самостійно залишена відповідачами в 1995 році, не є вільною і зайнята студмістечком і використовується в якості комори. В судовому засіданні відповідач та представник відповідачів заперечили позов з підстав, що зазначені у зустрічному позові, який підтримали з підстав, що в ньому зазначені. Представник відповідачів заперечила заяву про застосування позовної давності у зв`язку з тим, вимогу про виселення зі спірного житла було отримано в кінці 2013 року. Відповідно до пояснення представника відповідача до спірних відносин сторін не підлягає застосуванню положення ст. 71 ЖК України, яка передбачає втрату права на житлове приміщення, оскільки позивач не пред`являв до відповідачів позову про визнання їх такими, що втратили право на користування житлом. Судом встановлено наступні обставини. 04/10/2012 р. відповідачу видано ордер на кімнату [ADDRESS] на сім`ю з двох осіб. 04/10/2012 р. спільним рішенням позивача та профспілкового комітету відповідачам надано кімнату [ADDRESS] на сім`ю з двох осіб. 03/11/2014 р. позивач надіслав відповідачу [PERSON] вимогу про виселення із сім`єю. Відповідно до довідки позивача відповідач працює у позивача столяром з 24/01/1987 р. Відповідно до довідки позивача відповідач та члени його сім`ї зареєстровані в приміщенні [ADDRESS], ордер на спірні кімнати №№ 26, 27 в гуртожитку [ADDRESS] відповідачам не видавався. 12/06/1991 року відповідачу видано ордер на сім`ю з 4 осіб на кімнату №3 в гуртожитку №3. 12/06/1991 р. позивачем ухвалено розпорядження про надання відповідачу на сім`ю з 4 чоловік службового приміщення №3 в гуртожитку [ADDRESS]. Відповідно до копій квитанцій відповідачі сплачували грошові кошти за комунальні послуги в спірному житлі в 2014-2015 роках. Відповідно до довідки позивача відповідач сплачував комунальні послуги в 2014-2015 роках. Відповідно до письмового пояснення позивача від 28/09/2015 р. спірне житло відноситься до студентських гуртожитків і перебуває в студентському гуртожитку та не відноситься до службового житла. Відповідно до ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ст. 130 ЖК України інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Відповідно до п. 10 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» (в редакції на час переселення відповідачів в спірне житло) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до п. 14 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» (в редакції на час переселення відповідачів в спірне житло) 14. Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до п. 15 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Відповідно до п. 19 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера. Відповідно до п. 38 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Відповідно до п. 44 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Таким чином самовільне заняття відповідача спірних кімнат №№ 26,27 прямо заборонено Законом, а тому вказані дії відповідачів щодо самовільного переселення та самовільного захоплення житлових квартир в гуртожитку є неправомірними. Відповідно до постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Отже обов`язок оплати за користування житлом в гуртожитку передбачений законодавством для всіх мешканців гуртожитку, незалежно правомірності чи неправомірності користування такими приміщеннями. Так само відповідач не довів перед судом наявність у нього правових підстав для звільнення від оплати за користування гуртожитком чи звільнення від оплати за комунальні послуги. Тому добровільна сплата відповідачами за користування гуртожитком і отримані комунальні послуги не є доказом правомірності користування самовільно зайнятими житловими приміщеннями. Разом з цим відповідно до п. 41 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років. Отже відповідачі зобов`язані залишити самовільно захоплені ними кімнати №№26, 27, однак відповідача не може бути виселено без надання йому іншого житла, оскільки він пропрацював у позивача понад десять років. Крім цього відповідачі безпосередньо у їх зустрічному позові просили суд про усунення перешкод у вселенні у кімнату, яку вони займали в гуртожитку позивача правомірно, на підставі відповідних дозволів та ордеру, в якій на даний час зареєстровано їх проживання, яка не використовується для проживання будь-яких інших осіб, а використовується позивачем для інших своїх потреб. Так само позивач не оспорював правомірності надання відповідачам кімнати №3, раніше не ініціював спорів щодо реєстрації відповідачів у вказаній кімнаті. Позивач також не надав суду доказу розподілу кімнати №3 в користування інших осіб на підставі ордеру, а користування вказаним житлом будь-якими іншими особами. При цьому відповідачі в зустрічному позові просили суд про їх вселення в кімнату №3, яку вони раніше займали, в якій зареєстровані. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач сплатив 243,6 гривень судового збору, його позов задоволено частково. Відповідачі сплатили по 243,6 гривень судового збору кожен, їх зустрічний позов задоволено повністю. Отже відповідачам підлягає компенсації судовий збір по 243,6 гривень. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial