Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

В серпні 2015 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою звернулась [PERSON] У позовній заяві вона просила зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні житловою площею та підсобними приміщеннями будинку № 13 по 2-му провулку Червоноармійському у смт. Комишня. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона зареєстрована та мешкала у вказаному будинку разом з батьками до 2010 року. Після розлучення батьків за вимогою відповідача її батька, вона була вимушена переїхати жити в інше місце. Відповідач встановив на вхідній двері будинку замки, від яких у неї не було ключів, що створило для неї непереборні перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Відповідач відмовляється добровільно пускати її в будинок, виділити частину житлового приміщення для проживання та визначити з нею порядок користування кімнатами та підсобними приміщеннями. Через неправомірні дії відповідача вона не має можливості користуватися житловим приміщенням, тому звернулася до суду з цим позовом. 1 жовтня 2015 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення про позбавлення [PERSON] права користування належним йому на праві володіння житловим будинком, розташованим в Миргородському районі Полтавської області смт. Комишня, 2-й провулок Червоноармійський, 13. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що будинок, на який претендує його дочка [PERSON] належав його матері, яка померла 26 липня 2015 року, залишивши на його імя заповіт. Мати відповідачки, шлюб з якою розірваний більше 15 років тому, забрала все майно, яке їй подобалося, перейшла жити на друге постійне місце проживання, створила нову сімю. Через деякий час відповідачка також перейшла жити до матері, не проживає в будинку більше 12 років, більше 7 років взагалі не появляється в будинку. На його неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку відповідачка не реагує. Між тим, наявність реєстрації відповідачки в будинку створює йому значні перешкоди у здійсненні права власності, тому він звернувся до суду. Ухвалою суду від 1 жовтня 2015 року вказані позови обєднані в одне провадження (а.с.43). Ухвалою суду від 10 грудня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено Миргородську районну державну адміністрацію та Комишнянську селищну раду, як органи опіки і піклування. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимого первісної позовної заяви та просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. По суті позову пояснила, що вона проживала у спірному будинку до 14 років, а після того, хоч і не проживала, але постійно навідувалась у цей будинок щоб провідати бабусю. Коли її дитині було три місяці, вона приїхала проживати у будинок, але дружина її батька вчиняла з нею сварки тому вона була вимушена виїхати з будинку. В даний час вона не має власного житла, вимушена разом з чоловіком та малолітньою дитиною наймати квартиру в м.Полтаві, тому вирішила жити в тому будинку, де зареєстрована вона і її дитина, але батько та його дружина чинять їй перешкоди в цьому, вчиняючи сварки. Вважала, що зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки малолітня дитина повинна проживати з матірю і не може бути ніде не зареєстрована, тобто позбавлена житла. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] (а.с.38-40) заперечив позовні вимоги первісної позовної заяви з тих підстав, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки не є власником спірного будинку, крім того вважав що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження її позовних вимог. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви, підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Вважав, що в звязку з тим, що [PERSON] з 14 років не проживає у спірному будинку, вже декілька років проживає разом з сімєю та працює в м.Полтаві, тобто має інше постійне місце проживання, вона втратила право на користування житловим приміщенням спірного будинку. Представник третьої особи Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.85) у судовому засіданні у вирішенні спору поклалась на розсуд суду, при цьому просила врахувати інтереси малолітнього [PERSON] Третя особа Комишнянська селищна рада направила до суду письмове повідомлення про те, що немає ніяких пояснень по суті позову [PERSON] до [PERSON] та просила розгляд справи проводити без представника селищної ради (а.с.84). Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи встановив, що житловий будинок за адресою 2-й провулок Червоноармійський, 13 в смт.Комишня Миргородського району Полтавської області належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 24 квітня 1987 року (а.с.28). Згідно вказаного свідоцтва це домоволодіння в цілому складається з одного жилого будинку. [PERSON] померла 26 липня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.26). Спадкоємцем [PERSON] за заповітом є [PERSON] (а.с.27), але на час розгляду справи судом строки, встановлені ст.ст. 1270, 1273 для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, не спливли. Згідно довідки Комишнянської селищної ради на день смерті [PERSON] у вищевказаному будинку були зареєстровані син [PERSON] та онука [PERSON] (а.с.25). За повідомленням Миргородського МВ УДМС України в Полтавській області від 09.12.2015р. там також зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.74). Таким чином, вказані особи проживали та були зареєстровані у вказаному будинку за згодою колишнього власника будинку, [PERSON], як члени її сімї відповідно до положень ч. 4 ст.156 та ст. 64 Житлового кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу України та з урахуванням положень ч. 1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім'ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім'ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об'єм житлових прав члена сім'ї власника будинку, слідує, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Згідно п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. За таких обставин суд дійшов висновку, що сторони внаслідок припинення права власності на будинок колишнього власника [PERSON] після її смерті втратили право користування спірним житловим приміщенням. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 04 листопада 2014 року справа № 6-158цс14 і відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Крім того, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд враховує те, що за поясненнями позивача за первісним позовом, вона добровільно не проживає у спірному будинку з 14 років, не несла ніяких обовязків по його утриманню та сплаті комунальних послуг, приїздила туди тільки з метою провідати бабусю [PERSON], її особистих речей у будинку немає. Доказів створення відповідачем реальних перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачем не надано, її сварки з дружиною відповідача та ним самим суд не вважає такими перешкодами, оскільки вони не є тими обєктивними обставинами що призводять до фізичної неможливості користуватися житловим приміщенням. Внаслідок відсутності зазначених обставин позивачем ні у позовній заяві ні під час судового розгляду справи не зазначено, шляхом вчинення або утримання від вчинення яких конкретних дій суд повинен зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні будинком. Щодо посилання позивача на порушення прав малолітнього [PERSON], врахувати які також просила у судовому засіданні представник третьої особи Миргородської райдержадміністрації, суд зазначає, що позивач у первісному позові не вказувала, що вона діє не тільки в своїх інтересах, а і в інтересах малолітнього [PERSON], проте суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла, а місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 2 зазначеного Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як встановлено під час судового розгляду малолітній [PERSON] проживає в м.Полтаві разом з батьками, у спірному будинку ніколи не проживав, його реєстрація у спірному будинку носить формальний характер тому її втрата, з урахуванням зазначених вище положень закону, не призведе до порушення його житлових прав, до того ж, він може бути зареєстрований за фактичним місцем проживання або зареєстрованим місцем проживання батька. Враховуючи вищевикладене первісний позов [PERSON] не підлягає до задоволення. Щодо вимог зустрічного позову суд з урахуванням викладеного вище вважає наступне. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В звязку з тим що [PERSON] на даний час не є власником спірного будинку отже неіснуюче право не підлягає захисту, суд відмовляє у задоволенні його зустрічного позову. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України в звязку з відмовою у задоволенні позовів судові витрати, понесені сторонами, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed