Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу від 10 квітня 1996 року нежитлової будівлі (продмагазин № 3) літ. «А», шлакоблочний загальною площею 216,5 кв.м., з ганком цегляним та каліткою деревяною, що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, без номера, розташований на земельній ділянці площею 282 кв.м., частково недійсним в частині купівлі 1/2 частини [PERSON]; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (продмагазин № 3) літ. «А», шлакоблочний загальною площею 216,5 кв.м., з ганком цегляним та каліткою деревяною, що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, без номера, розташований на земельній ділянці площею 282 кв.м. В обґрунтування позову позивач вказав, що в 1996 році він вирішив придбати у власність 1/2 частину будівлі продуктового магазину № 3, розташованого в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Партизанській, розташованого на земельній ділянці площею 282 кв.м., що належав РОБКООПу «Підгородній». Покупцем іншої 1/2 частини будівлі був [PERSON]. Домовившись про всі умови придбання половини будівлі, у звязку з хворобою та необхідністю лікування, він не зміг бути присутнім при укладанні договору купівлі-продажу. Тому він попросив свого сина [PERSON], який на той час працював юристом, бути присутнім при укладанні договору, перевірити правильність документального оформлення угоди, та замість нього підписати договір купівлі-продажу 1/2 частини будівлі, а в подальшому оформити на його імя. При цьому він передав відповідачу грошові кошти, про що [PERSON] написав розписку. 10 квітня 1996 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (продмагазин № 3) літ. «А», шлакоблочний загальною площею 216,5 кв.м., з ганком цегляним та каліткою деревяною, що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, без номера, розташований на земельній ділянці площею 282 кв.м. на імя [PERSON] 04 вересня 2012 року відповідач без його згоди надав довіреність [PERSON] про продаж 1/2 частини вищевказаної будівлі іншим особам. Таким чином, враховуючи, що 1/2 частина вищевказаної будівлі фактично придбані ним, за власні кошти, договір купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини [PERSON] є недійсним, а тому він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити . Третя особа надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, просив позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту порушених прав зокрема зазначені в ст. 16 ЦК України. Встановлено, що в 1996 році [PERSON] вирішив придбати у власність 1/2 частину будівлі продуктового магазину № 3, розташованого в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. Партизанській, розташованого на земельній ділянці площею 282 кв.м., що належав РОБКООПу «Підгородній». Покупцем іншої 1/2 частини будівлі був [PERSON]. Домовившись про всі умови придбання половини будівлі, у звязку з хворобою та необхідністю лікування, позивач не зміг бути присутнім при укладанні договору купівлі-продажу, однак попросив свого сина [PERSON], який на той час працював юристом, бути присутнім при укладанні договору, перевірити правильність документального оформлення угоди, та замість нього підписати договір купівлі-продажу 1/2 частини будівлі, а в подальшому оформити на його імя право власності. 10 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового будинку (продмагазин № 3) літ. «А», шлакоблочний загальною площею 216,5 кв.м., з ганком цегляним та каліткою деревяною, що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, без номера, розташований на земельній ділянці площею 282 кв.м. (а.с.7). Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в прядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом встановлено, що позивач мав намір придбати 1/2 частину будівлі продуктового магазину та в дійсності укласти договір купівлі-продажу на своє імя і оформити право власності, що підтверджуються розпискою відповідача [PERSON], за умовами якої останній зобовязався після укладення договору-купівлі продажу 1/2 частини нежитлового будинку (продмагазин № 3) літ. «А», шлакоблочний загальною площею 216,5 кв.м., з ганком цегляним та каліткою деревяною, що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, без номера, розташований на земельній ділянці площею 282 кв.м., оформити право власності на позивача [PERSON] (а.с.13). Відповідач уклав договір купівлі-продажу на своє імя, однак до теперішнього часу ухиляться від переоформлення на позивача права власності на 1/2 частину нежитлового будинку (продмагазин № 3), що знаходиться в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Таким чином, при вирішенні спору про визнання правочину частково недійсним судом встановлено, що відповідач діяв свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, його дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю. Відповідно до змісту ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної безпеки такого порушення. Як правило, особа права якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Таким чином, суд, враховуючи зазначені обставини, норми чинного законодавства, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх повного задоволення. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 3654 грн. судового збору, сплачених позивачем при подачі позову.

Outcome: approved