Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

В серпні 2015 р.»МТМ» звернувся до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за надані послуги з централізованого опалення,централізованого постачання гарячої води(підігріву питної води). В позові зазначає,що у квартирі за адресою м.Запоріжжя,вул.Вороніна 13-173 зареєстрований відповідач [PERSON],за період з 01.09.2011 р.по 01.07.2014 р.позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води(підігріву питної води) на загальну суму 14312 гр.18 коп.,проте відповідач як споживач цих послуг їх не оплачував,в зв*язку з чим виникла заборгованість,яку позивач просив стягнути з [PERSON]на свою користь. В грудні 2015 р.позивач звернувся до суду з уточненим позовом,в якому зазначає,що квартира за адресою м.Запоріжжя,вул.Вороніна 13-173 є власністю відповідача [PERSON],в ній зареєстрований відповідач [PERSON],яким за період з 01.09.2011 р.по 01.12.2015 р.позивач надав послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води(підігріву питної води). Відповідачі не звертались до позивача із заявами щодо неналежної якості вказаних послуг,проте їх за вказаний період не оплачували,в зв*язку з чим виникла заборгованість. В заяві про уточнення позовних вимог,поданій у лютому 2016 р., »МТМ» визначив суму заборгованості відповідачів за вказаний період у розмірі 12\~373 гр.54 коп.,яку з підстав,передбачених ст.322 ЦК України,ст.67,68 ЖК України просить солідарно стягнути з відповідачів на свою користь,а також стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 гр.60 коп. Ухвалою суду від 08.12.2015 р.до участі у справі залучена [PERSON]як співвідповідач. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON]позов підтримала та просила його задовольнити.Пояснила,що відповідачі [PERSON]та [PERSON]як власник та наймач житла за адресою м.Запоріжжя,вул.Вороніна 13-173 зобов*язані оплачувати надані їм «МТМ» комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води,проте за період з 01.09.2011 р.по 01.12.2015 р.своїх обов*язків не виконували,мають заборгованість на загальну суму 12\~373 гр.54 коп.,яка підтверджена розрахунком,не спростованим відповідачами,тому просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму вказаної заборгованості,а також стягнути витрати по сплаті судового збору. Вважає,що строк позовної давності позивачем не пропущений,оскільки 11.08.2014 р.»МТМ» звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON]заборгованості за вказані послуги,02.09.2014 р.Шевченківським районним судом був виданий відповідний судовий наказ,який 16.03.2015 р.суд скасував за заявою боржника [PERSON],тому перебіг строку позовної давності переривався,а час ,що минув ,при зверненні позивача до суду із даним позовом до нового строку не зараховується. Представник відповідача [PERSON]за довіреністю [PERSON]С.в судовому засіданні проти позову до [PERSON]заперечувала в повному обсязі з тих підстав,що [PERSON]не являється власником житла за адресою м.Запоріжжя,вул.Вороніна 13-173,не має обов*язку утримувати це житло,зокрема,оплачувати надані «МТМ» послуги,тому є неналежним відповідачем та не повинен нести солідарну відповідальність за зобов*язаннями власника житла,котрим являється [PERSON],по оплаті комунальних послуг. Як представник відповідача [PERSON]за довіреністю [PERSON]С.в судовому засіданні проти позову до [PERSON]заперечувала в повному обсязі з тих підстав,що при зверненні до суду з уточненим позовом у лютому 2016 р.про стягнення заборгованості за період з 01.09.2011 р.по 01.12.2015 р.,позивачем пропущений строк позовної давності,встановлений ст.257 ЦК України тривалістю у три роки,який не переривався,оскільки відповідач [PERSON]В.у вказаний період боргу не визнавала та не оплачувала,а позивач свої вимоги до неї визначив в уточненій позовній заяві,поданій до суду в лютому 2016 р.,що є підставою для відмови у позові з підстав,передбачених ч.4 ст.267 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов до висновку,що позов ґрунтується на законі,підлягає частковому задоволенню на підставі фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2008 р.№ 2-1829/08 за [PERSON] С.В.19.05.2008 р.зареєстровано право власності в цілому на квартиру [ADDRESS],про що надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки № 2912 від 26.05.2014 р.та інформації адресно-довідкового бюро Запорізької області,за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] Відтак,житлове приміщення за вказаною адресою на праві власності належить відповідачу [PERSON],а відповідач [PERSON]має право користування ним. Відповідно до ст.1,19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживачем житлово-комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу;учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 р.»Про визначення виконавців жилого-комінальних послуг»,з 01.01.2009 р.у м.Запоріжжі концерн «МТМ» виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення,централізованого постачання гарячої води для населення,що мешкає у житловому фонді у будинках,мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну «МТМ». Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобовязаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. З матеріалів справи вбачається,що 02.07.2014 р.позивач направляв на адресу житла м.Запоріжжя,вул.Вороніна 13-173 пропозицію щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг,проте власник житла не вчинив дій щодо укладання такого договору,а його відсутність сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Як передбачено ст.322 ЦК України,власник зобов*язаний нести всі витрати,пов*язані з утриманням належного йому майна.До таких витрат належать витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких витратах визначається його власником і обов'язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім відповідно до ст. 156 ЖК України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України,викладеною у постанові \~від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13,яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов*язковою для судів. Відтак,відповідач [PERSON]не має обов*язку перед позивачем по оплаті житлово-комунальних послуг,наданих у житловому приміщенні,яке є власністю [PERSON],відповідно,немає підстав для його солідарної відповідальності із власником житла за даним позовом,тому позов до [PERSON]заявлений до неналежного відповідача і в його задоволенні суд відмовляє. Вирішуючи по суті позов,пред*явлений до [PERSON],суд приймає до уваги правовий режим квартири, у якій позивачем надані послуги ,та враховуючи,що вона є власністю відповідача [PERSON],суд приймає рішення про стягнення з відповідача [PERSON]заборгованості з підстав,на які посилається позивач,а саме ст.322 ЦК України та ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Доводи представника відповідача [PERSON]про те,що остання отримує житлово-комунальні послуги та сплачує за них за адресою іншої квартири,на висновки суду не впливають,оскільки чинне законодавство не звільняє власника житла від утримання його власності в залежності від того,що він особисто саме цим житлом не користується. Разом з тим,суд встановив підстави для часткового задоволення позову до [PERSON],виходячи з наступного. Як вбачається з уточненої позовної заяви «МТМ»,яка подана в суд 07.12.2015 р.,вимоги до відповідача [PERSON]заявлені про стягнення заборгованості,яка виникла за період з 01.09.2011 р.по 01.12.2015 р.,в розмірі 12\~373 гр.54 коп. За змістом ст.257,ч.1 ст.261 ЦК України,загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки,а перебіг позовної давності починається від дня,коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила. Згідно ч.1-3 ст.264 ЦК України,перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії,що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов*язку. Позовна давність переривається у разі пред*явлення особою позову до одного із кількох боржників,а також якщо предметом позову є лише частина вимог,право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час,що минув до переривання перебігу позовної давності,до нового строку не зараховується. Частина 4 ст.267 ЦК України визначає,що сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у справі,є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається,що нарахування оплати за надані житлово-комунальні послуги у квартирі,яка є власністю [PERSON],позивачем здійснювалось по особовому рахунку,щомісячно,оплата за надані послуги має характер графіку сплати періодичних платежів. Таким чином, позовна давність за вимогами позивача про стягнення несплачених коштів повинна обчислюватись з моменту(дня,місяця) невиконання власником житла зобов*язань по його утриманюю,тобто початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Про своє порушене право на отримання оплати за надані у вересні 2011 р.послуги позивач дізнався ще у жовтні 2011 р.,коли такої оплати не отримав,тому початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у позивача права захистити своє право в примусовому порядку через суд. В судовому засіданні суд встановив,що 11.08.2014 р.»МТМ» звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу та стягнення з боржника [PERSON]заборгованості за надані послуги у розмірі 14\~312 гр.18 коп. 02.09.2014 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON]на користь «МТМ» заборгованості за надані послуги у розмірі 14\~312 гр.18 коп. 16.03.2015 р.за заявою боржника [PERSON]судовий наказ від 02.09.2015 р.було скасовано. Позов до [PERSON]про стягнення заборгованості у розмірі 12\~373 гр.54 коп.подано «МТМ» до суду 12.02.2016 р. З наведеного суд дійшов до висновку,що поданням заяви «МТМ» у серпні 2014 р.про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON]на користь «МТМ» заборгованості за надані послуги у розмірі 14\~312 гр.18 коп.перебіг строку позовної давності в порядку,визначеному ч.2 ст.264 ЦК України,в пред*явленому до [PERSON]позові не переривається,оскільки до неї як до власника житла за вказаною вище адресою ,до грудня 2015 р.»МТМ» не пред*являв вимоги про стягнення заборгованості,а [PERSON],до якого такі вимоги були заявлені,не є одним із боржників у вказаних відносинах,не несе солідарної із [PERSON]відповідальності. Відтак,з [PERSON]на користь «МТМ» підлягає стягненню заборгованість,яка виникла в межах строку позовної давності три роки до звернення позивача до суду з позовом до [PERSON]за період з 01.02.2013 р.по 01.12.2015 р.у розмірі 8\~275 гр.10 коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України,суд стягує з відповідача [PERSON]на користь позивача витрати по оплаті судового збору (121 гр.80 коп.+121 гр.80 коп.)які підтверджені квитанціями. На підставі ст.256,257,261,267,322 ЦК України,ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.3,10,11,57,60,61,88,212-215,218,294 ЦПК України,суд-

Outcome: partial