Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача борг в сумі 40 000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 серпня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 40 000 грн.. що підтверджується розпискою, яка була написана відповідачем. Згідно з умовами укладеного договору відповідач мав повернути позику по першій вимозі. 06 квітня 2017 року він направив відповідачу претензію про повернення суми позики, яка була отримана відповідачем. Незважаючи на отриману претензію, відповідач грошові кошти не повернув. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволені. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на те, що 12 червня 2014 року позивач, керуючи власним автомобілем, виїхав на зустрічну смугу і допустив зіткнення з його, відповідача, автомобілем, що підтверджується вироком суду. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що він не отримував від позивача грошові кошти в сумі 40 000 грн., оскільки ці грошові кошти позивач сплати на СТО за ремонт його, відповідача, автомобіля, тобто позивач відшкодував матеріальну шкоду, а саме сплатив вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з нього на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., з яких 1000 грн. на написання позовної заяви та 2000 грн. на формулювання правової позиції, так як зазначений розмір витрат є необґрунтованим і суперечить вимогам ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Вироком Ічнянського районного суду від 22 лютого 2016 року, який набрав законної сили, встановлено, що [PERSON] 12 червня 2014 року, керуючи власним мікроавтобусом «Фольксваген», в м. Ічня на вул. Солдатської Слави, 73, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з маршрутним таксі «Еталон» СВ 15 43 АА, в салоні якого перебували пасажири. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СВС 044589 автобус БАЗ, реєстраційний номер [NUMBER]. належить [PERSON] 27 серпня 2014 року [PERSON] власноручно написав розписку про те, що він зобовязується повернути [PERSON] позичені кошти в сумі 40 000 грн. В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що розписка написана ним власноручно та що грошові кошти в сумі 40 000 грн. були спрямовані на ремонт його , відповідача, транспортного засобу. 06 квітня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення грошових коштів в сумі 40 000 грн., яка була отримана останнім 07 квітня 2017 року ( а. с. 27-29). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами укладений договір позики, з урахуванням приписів ст.. 204 ЦК України даний правочин є правомірним. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення боргу сумі 40 000 грн., який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства. Доводи апеляційної скарги про те, що він не отримував від позивача грошові кошти в сумі 40 000 грн., оскільки ці грошові кошти позивач сплати на СТО за ремонт його, відповідача, автомобіля, тобто позивач відшкодував матеріальну шкоду, а саме сплатив вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки договір позики, укладений між сторонами, з урахуванням приписів ст.. 204 ЦК України, є правомірним. Крім того, відсутнє судове рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Апеляційний суд частково не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Згідно з розрахунком витрат на правову допомогу ( а. с. 26) представник позивача витратив на складання позовної заяви 2 години і сума гонорару склала 1000 грн. Розмір цих витрат не перевищує граничний розмір, встановлений законодавством, а тому підлягає відшкодуванню на користь позивача. Крім того, представник позивача проаналізував судову практику по даній категорії справ і сума гонорару склала 2 000 грн. Апеляційний суд вважає, що узагальнення судової практики не є витратами на правову допомогу, а тому ці витрати не підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Outcome: partial