Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] регіонального управління водних ресурсів (далі Вінницьке РУВР) про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016року, яким позивача поновлено на посаді заступника начальника Басейного управління водних ресурсів річки Південний Буг з 01 березня 2016 року. Позов мотивовано тим, що станом на день звернення до суду із даним позовом, зазначене рішення суду відповідачем не виконане. Порушення прав позивача призвело до моральних страждань, які виразились роздратуванням, пригніченістю, гнівом. З цих підстав та з урахуванням прийнятої до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути середній заробіток з 27 травня 2016 року по 13 жовтня 2016 року в розмірі 25\~578 грн. 66 коп. за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 2\~000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] РУВР [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила суд у їх задоволенні відмовити, з підстав зазначених у запереченнях на позовну заяву (а.с. 27-33). Суд, вислухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року у справі № 127/6187/16-ц, [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника Басейного управління водних ресурсів річки Південний Буг з 01 березня 2016 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10\~358 грн. 10 коп. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку допущено до негайного виконання (а.с. 12). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року, залишено без змін (а.с. 7-9). Відповідно до ст. 367 ЦПК України у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника суд допускає негайне виконання рішень. Негайне виконання рішення передбачає його обовязкове виконання, незалежно від набрання ним законної сили. Як слідує з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року, суд допустив його негайне виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється на підставі виконавчого документа. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» («зволікання», «тяганина») за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-435цс15 у Постанові від 01 липня 2015 року, відтак в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З цих підстав суд приходить до переконання про наявність вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, починаючи з 27 травня 2016 року по 13 жовтня 2016 року, оскільки докази, які свідчили про його виконання, матеріали цивільної справи не містять. Відтак, відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Як вбачається із рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року, розмір середньоденного заробітку, який був встановлений судом, становить 247 грн. 69 коп., а тому, в силу частини 3 статті 61 ЦПК України, дана обставина не підлягає доказуванню, оскільки встановлена судовим рішенням. З виконаного позивачем розрахунку слідує, що середній заробіток за період з 28 травня 2016 року по 13 жовтня 2016 року становить 26\~578 грн. 66 коп. Вказаний розрахунок узгоджується і вимогами, встановлених Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (а.с. 100), а тому, суд приходить до переконання про обґрунтованість зазначеного розрахунку. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Таким чином, до стягнення за період з 28 травня 2016 року по 13 жовтня 2016 року підлягає середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду в розмірі 26\~578 грн. 66 коп., яка визначена без утримання податку й інших платежів. Отже, при стягненні вказаних сум, необхідно відрахувати встановленні законодавством податки. Згідно статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивачем в суді не доведено, що винними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, судом встановлено порушення відповідачем прав позивача [PERSON], які підлягають до захисту, шляхом стягнення на його користь із відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 26\~578 грн. 66 коп. У звязку із задоволенням вимог позовної заяви, судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду із даним позовом, відповідно до статті 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial