Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

в позові вказано, що 01.06.2018 позивач був прийнятий на роботу до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на посаду юрисконсульта. 20.03.2019відповідно до Наказу №29-К від 19.03.2019 р. переведений на посаду начальника юридичного відділу. Протягом усього часу роботи позивач витрачав власні кошти на придбання товарно-матеріальних цінностей для потреб відповідача, що оформлювалося бухгалтерією складанням авансових звітів. 06/08/2019 позивач звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗПП України. Однак, розрахунок з позивачем як підвізною особою в повному обсязі не проведений. Станом на дату звільнення сума заборгованості склала 10533,49 гривень, що підтверджується Довідкою від 28.01.2020 №125. Оскільки Відповідач ухиляється від здійснення повного розрахунку, у позивача виникла необхідність звернутися з позовом про стягнення вказаних витрат, інфляційних та 3% річних. Просив стягнути з відповідача на користь позивача 11105,25 гривень, з яких заборгованість за розрахунком з підзвітними особам - 10533,49 гривень, інфляційні втрати - 286,50 гривень, 3% річних - 285,26 гривень та витрати на професійну правничу допомогу. Сторони провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, представником позивача адвокатом Думич О.І. подано суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, за змістом якої не заперечено винесення заочного рішення, долучено до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги, копію звіту про надані послуги та квитанції про оплату, відповідач не забезпечив явку в судове засідання свого належним чином уповноваженого представника, відзиву на позов чи заперечень до суду не подано. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до довідки відповідача від 28/01/2020 №125 станом на 27/01/2020 заборгованість відповідача за розрахунками з підзвітними особами, а саме перед [PERSON] складає 10533,49 гривень. Відповідно до записів з копії трудовї книжки встановлено, що 01.06.2018 позивач був прийнятий на роботу до ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на посаду юрисконсульта. 20.03.2019відповідно до Наказу №29-К від 19.03.2019 р. переведений на посаду начальника юридичного відділу, 06/08/2019 позивач звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗПП України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі придбання працівником товарів для потреб підприємства, у бухгалтерію представляються у визначені законом терміни звіт за формою, визначеною наказом Міністерства фінансів України від 05 грудня 2012 року № 1276 «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання» та наказу цього ж міністерства від 24 грудня 2013 року № 845 з аналогічною назвою. Таким чином, питання відшкодування витрат, понесених працівником при придбанні товарів для підприємства, і інші питання правомірності використання власних готівкових коштів працівником підприємства для вирішення господарських питань відноситься до цивільно-правових стосунків між суб`єктом господарювання та працівником. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №478/1812/15-ц. Оскільки відповідачем видано довідку про наявність заборгованості в розмірі, що зазначений в позовній заяві, не надано доказів, що на час розгляду спору заборгованість погашена, вимогу обґрунтовано належними правовими підставами. В ч. 1 ст. 612 ЦК України вказано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання рошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або аконом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Позивачем здійснено розрахунок 3% річних за період з 06.08.2019 по 30.06.2020, розмір складає 285,26 гривень та розрахунок інфляційних втрат з серпня 2019 року по квітень 2020 - розмір складає 286,50 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в ч. 4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним дій щодо доведення обставин, які мають значення для справи та надання розрахунків. Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Отже процесуальним законом безпосередньо на відповідача покладено обов`язок доведення перед судом обставин спору. Однак відповідачем не доведено правових підстав його заперечення проти позову. Також в ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 3 ст. 13 ЦПК України вказано, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином позивач несе ризики щодо надання розрахунків на певні періоди, оскільки суд розглядає спір виключно в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в заявленому розмірі обґрунтовано належними правовими підставами. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.1,2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Позивачем подано до суду попередній (орієнтований) розрахунку суми судових витрат, згідно якого: витрати на професійну правничу допомогу складають - 2000 гривень. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16. До матеріалів позовної заяви долучено Договір №2020/06-7 про надання правової допомоги від 30/06/2020 заключений між позивачем та АО «Кей ПАРТНЕРС», додаток №1 до договору, яким погоджено вартість робіт на загальну суму 2000 гривень, звіт про виконані роботи та надані послуги у справі №344/8127/20 станом на 09/03/2021, згідно з яким позивачу надано наступні послуги: вивчення матеріалів та формування правової позиції у справі - 500 гривень; підготовка позовної заяви у справі, формування додатків, подача до суду - 1000 гривень, представництво інтересів в суді - 500 гривень, згідно дублікату квитанції ПАТ «КБ ПриватБанк» №0.0.2043432158.1 [PERSON] сплачено на користь АО «Кей ПАРТНЕРС» 09/03/2020 - 2000 гривень, призначення платежу : згідно Договору про надання правової допомоги №2020/06-7 від 30.06.2020. Таким чином позивачем підтверджено встановленими процесуальним законодавством засобами доказування витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2000 гривень, позов в цій частині обґрунтовано належними правовими підставами, тому вимога підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок на користь держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України надання суду доказів та інформації належить до обов`язку відповідної заінтересованої сторони. Тому в резолютивній частині судового рішення зазначенню підлягає інформація стосовно відповідача, яка безпосередньо надана позивачем. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved