Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

В серпні 2014 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Кіровоградське регіональне управління Державне спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», по якому просить виділити їй в натурі ? ч. спірної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 02.03.2002 року. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області 20.12.2012 року шлюб було розірвано. 17.11.2005 року Кіровоградське регіональне управління Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» надав відповідачу за кредитним договором № 2555 кредит в сумі 59095 грн. на будівництво-реконструкцію житла загальною площею 51.32 кв.м. за адресою [ADDRESS]. Дана квартира була реконструйована до 2007 року після чого на ім»я відповідача 19.02.2007 року було видано свідоцтво про право власності на житлову квартиру. Після розірвання шлюбу відповідач не погодився сплатити їй грошові кошти за її частину квартири. В зв»язку з неможливістю домовитись з відповідачем про добровільний поділ спільно набутої квартири в натурі вона змушена звернутись до суду. Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просила поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на ? ч. спірної квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Посилається на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась. Надала заяву про слухання справи у її відсутності, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 02.03.2002 р. по 20.12.2012 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10, 17). 17.11.2005 р. між Кіровоградським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 255 за яким останньому було надання кредит в сумі 59095 грн., строком повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору (а.с.11). Згідно п.1.2. договору кредит надається на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 51,32 квадратних метрів, згідно з проектом за адресою: [ADDRESS]. 12.02.2007 р. право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 52,53). В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між позичальником та Кіровоградським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 28.03.2008 р. було укладено іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за № 12/1001, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Письменною Л.І. (а.с.41-44). Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім»ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, згідно з якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що положення ЗУ «Про іпотеку» про те, що без згоди іпотекодержателя будь-які дії щодо розпорядження предметом іпотеки не допускаються, не означає, що в судовому порядку неможливо поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на частину квартири за позивачем, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, квартира [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК України). З позовної заяви вбачається, що [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом, просила відступити від засад рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, з урахуванням того, що з нею проживають двоє дітей. Проте, саме по собі проживання дітей з одним із батьків за недоведеності всіх визначених ч. 3 ст. 70 СК України обставин, не слугує підставою для відступлення від рівності часток подружжя. З огляду на наведене, підстави для відступлення від начала рівності часток подружжя при поділі спільного сумісного майна відсутні, тому частки сторін у спірному майні є рівними. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 590,95 грн. та в дохід держави з [PERSON] судовий збір в сумі 1887,01 грн., з [PERSON] в сумі 1176,04 грн. Витрати за проведення експертизи в сумі 2460 грн. не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки після проведення експертизи позивачем був змінений предмет позову, а експертиза не встановлює обставин, які мають значення для вирішення справи.

Outcome: partial