Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача та просила надати їй дозвіл на виготовлення проїзного документа для виїзду дитини, [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька такої дитини. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на те, що її теперішньому чоловікові іншими особами було запропоновано хорошу роботу на території Російської Федерації, та на теперішній час подружжя, у якому проживає [PERSON], має намір поїхати до вказаної держави на тимчасове місце проживання, однак, на думку позивача, здійсненню таких намірів перешкоджає відсутність у дитини належного проїзного документу та відсутність можливості його оформити у встановленому законом порядку через відсутність згоди батька дитини, який в свою чергу ігнорує намагання позивача врегулювати вказане питання у позасудовому порядку. Крім того позивач як на підставу своїх вимог вказувала на відсутність добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини зі сторони відповідача, в зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, а також на те, що відповідач життям та долею дитини не цікавиться, жодних заходів з метою спілкування з дитиною не приймає, а пропозиції позивача, щодо спілкування та участі у вихованні дитини ігнорує. Виходячи з вказаних обставин позивач вказувала на те, що відповідач зловживає своїми батьківськими правами на шкоду інтересів дитини, безпідставно обмежуючи її право на виїзд за кордон у супроводі матері, а за такого просила суд задовольнити вимоги позову. Відповідач звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову, у яких вказував про надуманість посилань позивача щодо байдужого ставлення до дитини та до виконання батьківських обов'язків, вказав, що аліменти на утримання дитини сплачує справно та не допускає прострочень; розділяє переживання дитини, цікавиться її життям та долею, однак внаслідок неналежної поведінки позивача, з метою недопущення шкоди психічному здоров'ю дитини, уникає побачень з дитиною у присутності матері. Разом з тим вказав на те, що попри розірвання шлюбу між сторонами він, відповідно до норм діючого законодавства має рівні, з позивачем, батьківські права щодо дитини, та через виїзд позивача з дитиною за кордон для проживання, на думку відповідача, його батьківські права будуть істотним чином обмежені. Окрім того відповідач у своїх запереченнях вказував на недоведеність підстав позову належними доказами, вказав на відсутність обґрунтування доцільності виїзду дитини за кордон на тимчасове проживання разом зі сторонньою для такої дитини особи - теперішнім чоловіком позивача на період тимчасової зайнятості такої особи на території Російської Федерації. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволення з викладених у письмових запереченнях підстав. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі правовідносини. Відповідно до свідоцтва, що видано Відділом РАЦС Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області 29.04.2009 року, про народження [PERSON], [INFO] року народження (актовий запис про народження №53 від 29.04.2009 року), батьками дитини є відповідач, [PERSON], та позивач, [PERSON] На теперішній час, в зв'язку з укладенням шлюбу між позивачем по справі та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26.02.2014 року), [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]». З тексту рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2011 року по справі №2-5513/11, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що дитина, [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, та оскільки з пояснень сторін вбачається, що стягнення аліментів з відповідача на користь позивача не припинено, суд, приймаючи до уваги, що спору з приводу теперішнього місця проживання дитини між сторонами немає, вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що дитина на теперішній час проживає разом з нею. Разом з тим ніяким чином, окрім пояснень, не обґрунтовано посилання позивача на її наміри щодо виїзду разом з дитиною за кордон України, до Російської Федерації, на тимчасове проживання в зв'язку з працевлаштуванням її теперішнього чоловіка, із чим позивач пов'язує порушення її прав та прав дитини. Разом з тим позивач, звертаючись до суду за захистом, не надала жодних відомостей про час запланованого виїзду за кордон, та строк перебування на території Російської Федерації, кінцеву дату повернення на територію України, не надала доказів звернення до відповідача з відповідними вимогами про надання дозволу на оформлення проїзного документу Одночасно суд вказує на те, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, не порушує питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а просить про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини, [PERSON], [INFO] за межі України, що, відповідно до діючого законодавства, права перетинати державний кордон України у супроводі одного з батьків, без згоди іншого, не породжує. Відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків. При цьому у паспорти батьків з 5-ти річного віку дітей вклеюються фотокартки. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010р. № 724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у наступних випадках: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). При цьому угодою між Урядом України та Російської Федерації про умови взаємних поїздок громадян діти - громадяни України до 16 років можуть перетинати державний кордон за наявності свідоцтва про народження. З наведених обставин, виходячи з засад, встановлених ст. ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд доходить висновку про те, що з заявлених позивачем вимог, наданих сторонами пояснень та доказів та зазначених правових висновків суду, не вбачається спору про право, що відповідно до положень ст. 1, 3 ЦПК України є підставою для звернення до суду, з чого випливає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed