Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В провадженні Волноваського районного суду перебувала позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Волноваська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. В обгрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначено, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Вона була спадкоємцем першої черги. Спадщину після його смерті прийняла рідна сестра батька - відповідач [PERSON] , яка є спадкоємцем другої черги, отримавши право на земельну ділянку. Заповіт батько не укладав. На момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] була неповнолітньою, не мешкала разом із батьком та не подавала заяву про прийняття спадщини. Вважає, що відповідач навмисно приховала від нотаріуса існування спадкоємця першої черги на момент набуття спадщини. Після звернення до Волноваської державної нотаріальної контори 24.09.2019 року, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки 05.02.2001р. іншому спадкоємцю було видане свідоцтво про право на спадщину, з реєстровим №1-280. Враховуючи наведене, позивач вважає, що її право на спадкування обов`язкової частки у спадщині було порушено та просить суд - визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер АВР 089319, виданого 05.02.2001 року на майно померлого [INFO] [PERSON] , яке зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за №1-280; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №990264, виданий 18.05.2006 року на підставі розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації №766 від 16.11.2005 року на ім.»я [PERSON] ; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 4,72га кадастровий номер 1421586800-03-000-0240 з одночасним скасуванням рішення про державну реєстрацію її права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 4,47га кадастровий номер 1421586800-02-000-0603 з одночасним скасуванням рішення про державну реєстрацію її права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 02.06.2021 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. За наслідками проведення підготовчого судового засідання 27.08.2021 року було призначено судовий розгляд на 26.10.2021 року. Належним чином сповіщена про час та дату розгляду справи позивач [PERSON] не з`явилась до зали суду, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Належним чином сповіщена про час та дату розгляду справи відповідач [PERSON] не з`явилась до зали суду, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Присутній у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] не визнав позовні вимоги [PERSON] , надав до суду відзив, у якому зазначав, що позивач пропустила строк звернення із вимогою про спадкування, оскільки мала таку можливість протягом 6 місяців після набуття повноліття, що позивачем не надано доказів вчинення їй перешкод у спадкуванні відповідачем. Враховуючи наведене, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Сповіщений про час та дату розгляду справи представник третьої особи Волноваської державної нотаріальної контори до зали суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер батько позивача [PERSON] - [PERSON] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконкомом Рівнопільської с/ради Волноваського району Донецької області. На момент відкриття спадщини, позивач [PERSON] була неповнолітньою, про що свідчить її свідоцтво про народження серії [NUMBER] , дата народження [INFO] та свідоцтво про її шлюб щодо зміни прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » від 12.07.2019 серії [NUMBER] . Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] належить, зокрема, земельна ділянка площею 4,72 га, кадастровий номер 1421586800-03-000-0240, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 990264, виданого 18.05.2006 року, на підставі розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації №766 від 16.11.2005р. Також судом встановлено, що відповідачу [PERSON] належить, зокрема, земельна ділянка площею 0,47 га, кадастровий номер 1421586800-02-000-0603, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 990264, виданого 18.05.2006 року. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] висловили обізнаність сторін про настання смерті [PERSON] у 2000 році та відсутність бажання, на той момент, у матері [PERSON] ( [PERSON] ), а згодом й у самої [PERSON] на прийняття спадщини після смерті батька. Із матеріалів справи вбачається, що 24.09.2019 року позивач звернулася до Волноваської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька, однак, постановою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадщина була видана іншим спадкоємцям та відсутні їх згоди на внесення змін до свідоцтв про право на спадщину. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 12.03.2021р. було надано оцінку вимогам між тими самими сторонами, про той самий предмет, але з інших підстав - позивачем було зазначено вимогу про скасування свідоцтва про право на спадщину без будь-яких інших вимог, й у задоволенні вимог [PERSON] було відмовлено. На теперішній час, позивачем заявлені інші вимоги щодо предмету спору, відтак, є наявним між сторонами спір, якій підлягає розгляду в судовому порядку за правилами цивільного судочинства. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Як вже зазначалось судом, спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи, на той час, були врегульовані нормами ЦК УРСР у ред. 1963 року. За правилами ст.529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК 1963 р. було передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтею 561 ЦК 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Зокрема, згідно ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що за часів дії такого законодавчого акту як ЦК УРСР, право на спадщину виникало з моменту її відкриття, і закон зобов`язував спадкоємця у шестимісячний строк проявити певну форму активної поведінки, яка мала засвідчуватися однією з таких дій: 1) фактичним вступом в управління або володіння майном; 2) поданням державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Як встановлено судом, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] в своїх інтересах. Від імені матері позивача, який на той час було 10 років, як законного представника, не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини. Зазначене свідчить про волевиявлення сторін, а тому трактується судом саме так. Так, із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК УРСР слід дійти висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Таке ж правило поширюється і на прийняття спадщини, яка відкривається за заповітом, при спадкуванні обов`язкової частки. Нормами ЦК Української РСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. На день смерті [PERSON] позивачу виповнилося 10 років. Відповідно до положень статті 14 ЦК УРСР угоди від її імені могла укладати мати, у тому числі, в інтересах доньки мала право звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька. Однак жодних із визначених законом дій в інтересах своєї малолітньої на той час дитини, її мати не вчинила а саме: не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також, не вступила в управління або володіння спадковим майном. До нотаріуса з заявою про видачу спадщини позивач звернулась лише 24.09.2019 року, з даною позовною заявою позивач звернулась - 07.05.2021 року (у віці 31 рік), тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття нею повноліття (більше 13 років). Суд зауважує, що строк для прийняття спадщини належить до категорії обмежувальних (преклюзивних, присічних). Його сплив припиняє право на прийняття спадщини. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак остання не прийняла спадщину. Відповідно до статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений законом, може бути продовжено судом якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України. Отже, передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Перевіряючи доводи позовної заяви суд бере до уваги, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності позивач звернулася до нотаріуса та суду із відповідною заявою з пропуском шестимісячного строку після набуття нею повноліття (більше 13 років). Суд також зазначає з цього приводу, що такі обставини як юридична необізнаність сторони щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, незнання про свої права, за своїм змістом не можуть характеризуватись як такі, що обумовлюють поважність причин пропуску присічного строку, оскільки не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. (Постанова Верховного Суду від 05 вересня 2018 року № 667/8257/13-ц (провадження № 61-9324св18). У даному провадженні, суд доходить висновку, що позивачем, у розумінні ст.16 ЦК України, невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки заявлена вимога лише щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого вже видано документ про державну реєстрацію прав, а не про продовження строку для прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, без вирішення першочергово яких - неможливі подальші дії щодо наслідків вже здійсненого спадкування. Із набранням чинності 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального Кодексу України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність прав людини, тощо. Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] пропущено строк для прийняття спадщини, та цей строк може бути продовжений судом за її заявою, однак, таких вимог позивачем не оголошувалось, та одночасно, позивачем не вказувалось на поважність пропуску цього строку, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, судовий збір залишається на позивачеві.

Outcome: dismissed