Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

В серпні 2012 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 квітня 2007 року між банком та відповідачем укладено договір № б/н, згідно до умов якого відповідач [PERSON] 19 квітня 2007 року отримав кредиту у розмірі 6 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, в зв'язку з чим станом на 28 березня 2012 року утворилась заборгованість розмірі 18 967 грн. 07 коп., із них: заборгованість за кредитом - 17 154 грн. 41 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 433 грн. 28 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 879 грн. 38 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача та судовий збір. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 14 листопада 2013 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, приніс апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідальність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин положення про загальну позовну давність, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки згідно п.9.3. Умов надання банківських послуг передбачено, що картрахунки відкриваються на невизначений термін за виключенням, передбаченими п.п. 9.6, 9.7 Умов, тобто сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно виконання умов кредитного договору, що не заборонено ст.259 ЦК України. Також поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач не звертався до банку з письмовою заявою про закриття картрахунку, у зв'язку з чим на підставі положень Умов, строк дії картрахунку відповідача було продовжено на той же строк, що і було укладено та на тих самих умовах. Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки ( а.с. 91-92). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 19 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н на підставі заяви, згідно якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 6 900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 5-9). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 19 квітня 2007 року відповідач свої зобов'язання не виконав, що призвело до виникнення заборгованості по кредиту, який станом на 28 березня 2012 року складає 18 967 грн. 07 коп., із них: заборгованість за кредитом - 17 154 грн. 41 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 433 грн. 28 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 879 грн. 38 коп. (а.с. 3-4). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 257, 267 ЦК України та того, що позивач звернувся до суду 07 серпня 2012 року з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, який був укладений 19 квітня 2007 року зі строком дії до 31 серпня 2008 року, що свідчить про пропуск позивачем загального строку позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач. Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами і обґрунтовано дійшов висновку про наявність між сторонами грошових зобов'язань, які відповідачем виконувались неналежним чином. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» з підстав спливу строку позовної давності, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення з ухваленням нового. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.526 та ст.525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України. Частиною 1 ст.626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). З матеріалів справи також вбачається, що при зверненні до банку з заявою [PERSON] від 19 квітня 2007 року просив відкрити рахунок по платіжній кредитній картці «МЕТРО» на кредитний ліміт у сумі 6 900 грн. зі строком дії картки по серпень 2008 року (зворотна сторона а.с.5), ця заява сторонами підписана, що також свідчить і про досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору. Банком (кредитодавцем) були виконані усі прийняті на себе зобов'язання і надані позичальнику [PERSON] кошти в розмірі і на умовах, визначених договором. Позичальником прийняті на себе зобов'язання виконані неналежним чином, про свідчить наявність заборгованості. Відповідно до п.4 заяви [PERSON], від 19 квітня 2007 року, останній ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Згідно п. 9.3 Картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням настання умов, викладених в п.п. 9.6, 9.7 Умов. Відповідно до п. 9.6 Умов при відсутності на Картрахунку Карти грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати послуг банку для подовження дії Карти і ненадходження грошових коштів протягом 3 місяців з моменту спливу строку дії Карти, Банк стягує комісію за обслуговування рахунку згідно діючим тарифам. Вказана комісія стягується банком по спливу вказаного в цьому пункті строку щомісячно. В разі, якщо залишок Картрахунку менший розміру комісії, установленої тарифами банку, то розмір комісії за обслуговування Картрахунку встановлюється у розмірі залишку коштів на Картрахунку Держателя. При нульовому залишку коштів на неактивному Картрахунку карти останній закривається. При цьому, як вбачається з п.9.12 Умов, договір діє протягом 12 місяців з дня його підписання. Якщо протягом даного строку ні одні із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін. Під час розгляду справи, які у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не встановлено факту надходження від відповідача до банку інформації про припинення договірних відносин. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції не звернув уваги на те, що пролонгація договору полягає у продовженні його строку із збереженням тих умов, на який його було укладено (якщо інше не передбачено договором), зокрема щодо самої умови про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Відповідно до вимог ст.599 ЦПК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За вказаних обставин договір не припинив своєї дії і у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень цивільного законодавство про сплив строку позовної давності. Відповідно до п.8.6 Умов, при порушенні клієнтом (відповідачем) строків платежів за любим з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (фіксована сума) + 5% (процента складова) від суми позову. За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 19 квітня 2007 року станом на 28 березня 2012 року у розмірі 18 967 грн. 07 коп., яка складається із: заборгованість за кредитом - 17 154 грн. 41 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 433 грн. 28 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 879 грн. 38 коп. Усе вище зазначене свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, невірне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, що в свою чергу призвело до поверхового та неправильного вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог та документально підтверджених судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений за подачу позовної заяви у розмірі 214 грн. 60 коп., та сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 114 грн. 70 коп.

Outcome: approved