Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Барського районного управління юстиції Вінницької області, про що 11.08.2012 року складено відповідний актовий запис №74, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення сином повноліття. Позов мотивований тим, що позивач з відповідачем з 11.08.2012 року перебувають у шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Останнім часом в сім`ї почастішали сварки та конфлікти, ініціатором яких є відповідач, та під час яких він висловлюється в бік дружини нецензурними словами, проявляє зневагу до неї при сторонніх, перестав фінансово допомагати дружині утримувати їх сина, який має проблеми зі здоров`ям. Позивач дійшла висновку, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у подружжя на ґрунті сімейно-побутових проблем розвилася неприязнь один до одного, між ними втрачено почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та дитини, що стало підставою для звернення до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу. За домовленістю подружжя дитина після розірвання шлюбу залишаться проживати з матір`ю. Позивач всі витрати на утримання неповнолітньої дитини несе самостійно, однак її заробітку не вистачає для достатнього забезпечення їх всім необхідним. Вона потребує від батька дитини (відповідача у справі), який отримує регулярний, стабільний заробіток, матеріальної допомоги на її утримання. Викладене стало підставою звернення до суду з цією позовною заявою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.02.2021 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надав. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що сторони по справі з 11.08.2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.08.2012 року (а.с.11). В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом, відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, з`ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідає дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено, тому, шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача, тому шлюб між сторонами слід розірвати. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12). Відповідно до положень ст.ст.1-3\~Конвенції ООН\~«Про права\~дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст. 6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом неповнолітня дитина сторін по справі проживає разом з матір`ю, перебуває на її повному утриманні, відповідач як батько спільної з позивачем дитини, належної участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає. Судом встановлено неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню дітей, а тому право позивача є порушеним та таким, що підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дитини (аліментів). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно\~положень ст.\~182\~СК України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує\~стан здоров`я\~та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, в тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні суми стягнення аліментів суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, враховуючи вікову категорію неповнолітньої дитини та звичайні її потреби, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; особу платника аліментів, який являється здоровою, молодою людиною працездатного віку, який інших утриманців, окрім спільної з позивачем дитини, не має (іншого судом не встановлено), вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 2500 грн. З огляду на вищевикладене, наявні достатні підстави для часткового задоволення позовної вимоги позивача та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень щомісячно, але не менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позивачем суду не представлено доказів, які б свідчили про можливість відповідача сплачувати аліменти на дитину в тому розмірі про який вона просить, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 908 гривень судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу; з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 908 гривень судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого позивача звільнено. На підставі викладеного,

Outcome: partial