Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

В провадженні Довгинцівського районного суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що він постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Поруч з його будинком на [ADDRESS] . Йому як сусіду стало відомо, що власник домоволодіння [PERSON] помер, а його доньки [PERSON] та [PERSON] були спадкоємицями домоволодіння. Позивач прийняв рішення купити будинок з господарчими спорудами [ADDRESS] . Усі умови придбання будинку та оформлення правочину були обговорені між сторонами. Гроші відповідачки отримали від позивача, а йому взамін передали всі оригінали документів на будинок та копії паспортів, залишилося тільки оформити договір у нотаріуса. За договором відповідачки продали позивачеві 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами ( по 1/6 частині кожна), який в цілому складається з глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку А-1 загальною площею 37,0 кв.м. , житловою площею 22,6 кв.м., цегляної літньої кухні Б за адресою [ADDRESS] . Інвентарна вартість усього домоволодіння складає 22546 грн. продаж був здійснений за 3000 дол. США. Дана обставина підтверджується розписками, які написані у присутності свідків. По домовленості сторони мали зібратися у нотаріуса та оформити правочин. Позивач здійснював в будинку [ADDRESS] ремонтні роботи, користувався домоволодінням. Але на протязі 10 років так до нотаріуса сторони і не пішли, договір купівлі-продажу не посвідчили. Позивач вважає, що договір укладений між ним та відповідачами повністю виконаний та просить суд визнати його дійсним, а також просить визнати право власності за ним на зазначене домоволодіння. Позивач з`явився в судове засідання, але потім надав заяву якій просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання з`явилися, але потім надали до суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, позов визнали в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З аналізу приписів вказаних норм вбачається, що правила ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін, про що роз`яснено п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємицями та власницями домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9-13). Між сторонами була укладена угода стосовно купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Усі умови придбання будинку та оформлення правочину були обговорені між сторонами. Гроші відповідачки отримали від позивача, а йому взамін передали всі оригінали документів на будинок та копії паспортів, залишилося тільки оформити договір у нотаріуса. За договором відповідачки продали позивачеві 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами ( по 1/6 частині кожна), який в цілому складається з глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку А-1 загальною площею 37,0 кв.м. , житловою площею 22,6 кв.м., цегляної літньої кухні Б за адресою [ADDRESS] . Інвентарна вартість усього домоволодіння складає 22546 грн. продаж був здійснений за 3000 дол. США. Дана обставина підтверджується розписками, які написані у присутності свідків. По домовленості сторони мали зібратися у нотаріуса та оформити правочину. (а.с. 6,7). Згідно ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, в тому числі і житлові будинки. Частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації згідно ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Оскільки відсутні підстави для визнання дійсним договору купівлі продажу домоволодіння, то і відсутні підстави для визнання права власності на це майно, тому суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні вимог.

Outcome: dismissed