Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

В провадженні Волноваського районного суду знаходилась позовна заява [PERSON] до [PERSON] про проведення розрахунку з працівником і видачу йому належно оформленої трудової книжки. Стислий виклад позицій позивача та заперечень відповідача. У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про проведення розрахунку з працівником і видачу належно оформленої трудової книжки. Позов мотивовано тим, що 30 грудня 2016 року вона звернулась до відповідача із письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, проведення розрахунку та повернення трудової книжки та диплому. Її вимоги відповідач не виконала і 25 січня 2017 року направила їй листа з пропозицією прибути особисто для розрахунку та повернула їй трудову книжку без запису про звільнення. Ураховуючи викладене, [PERSON] просила суд зобов`язати відповідача фізичну особу-підприємця [PERSON] провести з нею розрахунок та видати їй належно оформлену трудову книжку. Процесуальні дії, заяви та клопотання. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , присутній у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, зазначивши при цьому, що позивачем не конкретизовано підставу звільнення, дату звільнення та суму, згідно якої необхідно провести розрахунок з нею. Також позивач просить видати належним чином, оформлену трудову книжку, однак, трудова книжка вже знаходиться у позивача. Тому просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року, було скасовано ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18.10.2017 року та рішення Волноваського районного суду від 16.08.2017 року, постановлені у даній справі. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повернення справи до суду 1-ї інстанції, позовну заяву було прийнято до провадження судді Писанець Н.В. 09.10.2019 року та призначено до судового розгляду на 03.12.2019 року. 18.02.2020 року почато судовий розгляд, оголошено позовну заяву. 10.04.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , що діє у інтересах [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання роботодавця припинити правовідношення та вчинити дії. Ухвалою від 18.06.2020 року, уточнену позовну заяву було залишено без розгляду на підставі вимог ст. 126 ч.2 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У судовому засіданні встановлено, що 04 квітня 2007 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір безстроково. [PERSON] зобов`язалась виконувати обов`язки бухгалтера. Трудовий договір зареєстровано у Волноваському районному центрі зайнятості Донецької області 04 квітня 2007 року за № 151. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] та запису від 04 квітня 2007 року № 3 встановлено, що [PERSON] була прийнята на роботу бухгалтером за трудовим договором від 04 квітня 2007 року, який зареєстрований в Волноваському районному центрі зайнятості Донецької області. Додатковою угодою від 25 грудня 2012 року до трудового договору від 04 квітня 2007 року № 151 внесено зміни до трудового договору, змінено прізвище [PERSON] на [PERSON] на підставі свідоцтва про шлюб [NUMBER] . 30 грудня 2016 року [PERSON] письмово звернулась до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення за власним бажанням, просила провести розрахунок за невикористану відпустку з 2006 року по 2016 рік, а також повернути трудову книжку та диплом, яку додано до позовної заяви та долучено до справи. Відповідно до листа ФОП [PERSON] від 25 січня 2017 року за № 1/17 [PERSON] було вислано трудову книжку та запропоновано з`явитись особисто для проведення розрахунку. При цьому, наказ про звільнення роботодавцем не видавався. Згідно із ч. 4 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як зазначено в ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як встановлено судовим розглядом, заява позивача про звільнення від 30.12.2016р. не потягла учинення роботодавцем дій з видання наказу про звільнення. Між сторонами, до моменту подачі даного позову, не відбулось узгодження питання про підстави звільнення, передбачені нормами КЗпП України (чи за ініціативою працівника з відпрацюванням певного часу, чи за угодою сторін зі звільненням в обумовлений роботодавцем і працівником час), період відпрацювання і дату звільнення. Відповідно до п. 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001р. № 260 ( в редакції наказу № 320), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.06.2001р. за № 554/5745 (далі - наказ № 260), у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа (роботодавець - в контексті ст. 1 цього наказу) робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. За своєю формою укладений між сторонами трудовий договір від 04.04.2007р. містить п. 17, де мають вноситись відомості про дату розірвання сторонами трудового договору, з підставами припинення договору і посиланням на відповідні статті КЗпП України, із засвідченням таких відомостей підписами фізичної особи (роботодавця) і працівника. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилалась на те, що вона виявила бажання розірвати указаний трудовий договір та звернулась до відповідача з відповідною заявою, проте остання не виконала вимог закону щодо припинення між ними трудового договору, проведення розрахунку та видачі належно оформленої трудової книжки. У судовому засіданні, суд, сприяючи всебічному та повному з`ясуванню всіх обставин справи, уточнив у представників позивача, у виконання постанови Верховного Суду від 04.09.2019 року, що позивач звернулась до суду за захистом порушеного права на звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, й що між сторонами виник саме такий спір, що й просили зазначити підставою для звільнення у її трудовій книжці, оскільки це узгоджується із змістом поданої [PERSON] заяви від 30 грудня 2016 року про її звільнення за власним бажанням. Також, судом було з`ясовано у представника відповідача, що з урахуванням положень п. 8 наказу № 260, роботодавцем [PERSON] , на вимогу працівника [PERSON] , була повернута трудова книжка без вчинення запису про звільнення працівника. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що заява позивача від 30.12.2016р. про її звільнення за власним бажанням містить достатньо інформації і тлумачить викладену у ній підставу для звільнення - за ст.38 КЗпП України, у зв`язку із чим, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню, шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити [PERSON] на підставі ст.38 КзПП України, відповідно до її заяви від 30.12.2016 року, про що внести запис до її трудової книжки. Щодо позовних вимог [PERSON] про проведення розрахунку при звільненні, суд вважає їх такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У змісті позовної заяви не йдеться про стягнення заборгованої заробітної плати за певний період і в певній сумі, а йдеться про вчинення розрахунку із звільненим працівником. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За змістом роз`яснень в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92р., слід виходити з того, що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку, може бути стягнена на вимогу працівника тільки в разі звільнення його з роботи. Тобто, в даному випадку, за відсутності відомостей про прийняття рішення про припинення трудових відносин між сторонами, відсутні підстави для вчинення роботодавцем розрахунку із працівником, умовою до чого має бути локальний акт роботодавця про звільнення. Відтак, не настали умови для розрахунку, вмотивованого позивачем у змісті позовної заяви положеннями ч. 1 ст. 47, 116 КЗпП України. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 гривень.

Outcome: partial