Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що на підставі відповідного правовстановлюючого документу, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON]. Однак, 09 березня 2005 року матір позивача по справі [PERSON] померла, після чого відкрилась спадщина у вигляді вказаного майна. Наведену спадщину фактично прийняв чоловік померлої [PERSON], але належним чином не оформив спадкові права у звязку із невизначеністю ідеальних часток вказаної квартири, що належать кожному з співвласників, а також у звязку із розбіжностями у викладенні імені померлої у різних документах. 07 квітня 2006 року батько позивача по справі [PERSON] також помер, після чого відкрилась спадщина у вигляді даної квартири. Позивач пояснювала, що реалізуючи свої цивільні права та законні інтереси, з метою належного оформлення спадкових прав, вона зверталась до компетентної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але питання щодо спадкування даної квартири залишилось невирішеним, у звязку з чим [PERSON] звернулась в суд. Разом тим, як свідчила позивач, відповідач по справі [PERSON] також є спадкоємцем померлих, але із відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався, спадщину не прийняв та на неї не претендує. У звязку з викладеним, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, заявлені вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову, про що склав письмову заяву, яка була долучена до матеріалів справи. Згідно ст. 130 ч.4 ЦПК України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення цього позову в попередньому судовому засіданні. Під час розгляду справи й на підставі наявних в останній доказів, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 05 грудня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації №29745 від 05 грудня 1993 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №3-2272, співвласниками квартири [ADDRESS] (в теперішній час [PERSON]) у місті Одесі є [PERSON] та [PERSON]. Право власності за даним правовстановлюючим документом було належним чином зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відповідна відмітка на самому примірникові документу від 25 січня 2007 року, а також Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13340203 від 25 січня 2007 року. Суд звернув увагу на той факт, що не зважаючи на помилку у викладені імен співвласників у Свідоцтві від 05 грудня 1993 року при зазначенні: «Саломахіну Анатолію Миколайовичу» та «Саломахіній Лукії Петрівні», майнові права щодо даного обєкту нерухомого майна були вірно зареєстровані відповідно за «Саломахиним Анатолієм Миколайовичем» та «[PERSON] Лукерією Петрівною», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13340203 від 25 січня 2007 року, складеним КП «ОМБТІ та РОН». Однак, 09 березня 2005 року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №025972, виданим Відділом РАЦС Іванівського районного управління юстиції Одеської області від 26 липня 2005 року, про що установою було зроблено актовий запис №20 від 10 березня 2005 року. Суд встановив, що [PERSON] після смерті [PERSON] звертався до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але згідно інформаційного листа установи №3721 від 09 вересня 2005 року, заявникові було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у Свідоцтва про право власності на житло від 05 грудня 1993 року не визначені ідеальні частки, які належать кожному з співвласників квартири, а також з огляду на факт наявності розбіжностей у викладені імені померлої в різних документах. При цьому, судом було звернуто увагу, що при складанні Свідоцтва про право власності на житло від 05 грудня 1993 року, повноважними особами установи підкреслено: «...квартира ... дійсно належить на правах приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сімї [PERSON]...». Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку з тим фактом, що правовідношення стосовно майнових прав даних осіб щодо відповідної квартири дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, але вже після набрання ним чинності не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. Як наводить ст. 355 ч.ч.1,2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ч.ч.1,2 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. При цьому, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи наведене та з огляду на пояснення позивача [PERSON], суд виходить з загальних засад юридичної регламентації поняття права спільної сумісної власності й вважає частки вказаних осіб у праві спільної сумісної власності рівними, що дорівнює відповідно по 1/2 ідеальній частці на кожного співвласника. За таких обставин, судом зясовано, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до майна померлої у вигляді, зокрема, 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Разом з тим, не встигши оформити спадкові права, 07 квітня 2006 помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №051426, виданим Виконавчим комітетом Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 10 квітня 2006 року, про що установою було зроблено актовий запис №35 від 10 квітня 2006 року. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, з огляду на ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З викладеного випливає, що і позивач, і відповідач є спадкоємицями першої черги до майна [PERSON] та [PERSON], що підтверджується наданими суду документами, які зясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами у суду сумнівів не викликає. При цьому, судом було звернуто увагу на те, що у викладені імені матері та прізвища батька позивача в різних документах наявні певні розбіжності, так у Свідоцтві про право власності на житло від 05 грудня 1993 року вони викладені відповідно як «Лукія» та «Саломахін», а у Свідоцтвах про смерть відповідно від 26 липня 2005 року та 10 квітня 2006 року відповідно як «Лукерія» та «Саломахин». В даному випадку, зокрема враховуючи відомості Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13340203 від 25 січня 2007 року, складеного КП «ОМБТІ та РОН», у суду є достатньо підстав розцінювати наведені розбіжності як орфографічні помилки чи описки, що були допущені при складанні правовстановлюючого документу чи здійсненні перекладу з російської на українську мову. Тобто, факт існування родинних відносин між позивачем [PERSON] і вказаними померлими особами вважається доведеним. Відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зважаючи на визнання відповідачем [PERSON] даного позову та волевиявлення щодо непретендування на спадкове майно, судом досліджено зміст ст. 1274 ч.2 ЦК України, за якою спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Таким чином, приймаючи до уваги матеріали справи і документи, надані суду позивачем, факти вступу та прийняття [PERSON] спадщини до майна померлих батьків визнаються доведеними суду. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням позовних вимог [PERSON], ввесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача й зумовлює наявність підстав для визнання за нею права власності на відповідне нерухоме майно в порядку спадкування за законом. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року (надалі за текстом Положення), державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається. Відповідно до п. 10 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно (Додаток 2 до Положення), правовстановлюючими документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно є, зокрема, рішення суду про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п. 3.8 Положення, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Реєстратору БТІ забороняється тлумачити права або самостійно вносити зміни до відомостей про заявлені права.. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved