Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] до [PERSON], Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно - 1\\5 частку житлового будинку загальною площею 156, 1 житловою 89, 5 кв.м. з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], котар померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що позбавлена в позасудовому порядку можливості оформити спадкові права на майно, оскільки є розбіжності в документах, якими можна встановити факт родинних відносин; окрім цього щодо спірного майна за життя спадкодавця не було проведено державної реєстрації. В підготовче судове засідання надійшло клопотання проводити судовий розгляд за відсутності позивачки. Відповідачі направили в підготовче засідання заяви про визнання позову. Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] в с. Шляхтинці Тернопільського району Тернопільської області, що стверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим Шляхтинецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис про смерть №1. З свідоцтва про народження позивача серія [NUMBER], виданого с. Шляхтинці Тернопільським районним бюро ЗАГС Тернопільської області 10.04.1968, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] у с. Гніздечне Тернопільського району Тернопільської області, у графі батьки [PERSON] вказаний батьком, [PERSON] - матір'ю. В подальшому між позивачкою та громадянином [PERSON] 30.05.1964 було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER], виданим Лозівською сільською радою Збаразького району Тернопільської області 30.05.1964, після чого позивачка змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». З паспорту громадянина України позивачки [PERSON] серія [NUMBER], виданого Тернопільським РВ УМВС України в Тернопільській області 23.05.2000, вбачається, що прізвище, ім'я та по батькові позивачки «[PERSON]», дата народження: [INFO], місце народження: село Гніздичка Тернопільського району Тернопільської області. Згідно штампу на сторінці «сімейний стан» вбачається, що Лозівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області зареєстровано шлюб 30 травня 1964 року з громадянином [PERSON]. Таким чином, вищезазначені документи стверджують факт наявності родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою матір'ю [PERSON], а саме, що [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України: «У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України». Після смерті матері позивача [PERSON] відкрилася спадщина на наступне спадкове майно: 1/5 частина житлового будинку 1970 року побудови загальною площею приміщень 156,1 кв.м., житловою площею 89,5 кв.м. з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала померлій як голові колишнього колгоспного двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно зі статтею 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Отже, оскільки вищевказаний житловий будинок побудовано до 15.04.1991 (до введення в дію Закону України «Про власність») спадкодавці як члени колишнього колгоспного двору набули на нього право сумісної власності, причому це право збереглося за ними і після припинення колгоспного двору в результаті введення в дію вказаного Закону. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (1963 року), що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. При поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, необхідно виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних та неповнолітніх. Відповідно до довідок Байковецької сільської ради від 07.02.2018 року № 78, від 06.03.2018 № 133 житловий будинок по [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 7 за померлою [PERSON] (померла [INFO]), станом на 01.07.1990 - двір колгоспника, членами якого були: [PERSON], 1918 р.н. [PERSON], 1938 р.н., дочка [PERSON], 1940 р.н., зять [PERSON], 1966 р.н., зять [PERSON], 1971 р.н., внук. Отже, даний житловий будинок належав вищезазначеним п'яти членам колгоспного двору в рівних частинах на праві сумісної власності, тобто по 1/5 частині кожному. Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок не приватизована. З інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації (далі -ТРГБТІ) від 29.01.2018 № 105, вбачається, що станом на 25.01.2018 по обліку бюро будинковолодіння [ADDRESS] рахується за: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В будинковолодінні самочинних добудов та перепланувань не виявлено. 29.01.2018 на замовлення позивачки ТРГБТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS], у якому вказана характеристика будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до експлікації приміщень до плану житлового будинку літера «А» загальна площа приміщень становить 156,1 кв.м., житлова - 89,5 кв.м. Відповідно до інформаційної довідки ТРГБТІ від 01.02.2018 № 113 за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 державна реєстрація житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] не проведена. На момент відкриття спадщини, день смерті [PERSON] [INFO], діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, тому саме ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після її смерті. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (1963 року в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Померлою [PERSON] за життя заповіт щодо належної їй частини вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд складений не був. За відсутності заповіту щодо даного майна має місце спадкування за законом. Відповідно до ч.І ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно довідки Байковецької сільської ради від 12.03.2018 № 138 померла [INFO] [PERSON] проживала та була зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Дочка померлої - [PERSON] проживала і була зареєстрована за даною адресою разом з померлою матір'ю на час її смерті, отже, вона вважається такою, що спадщину після її смерті прийняла так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, відмови від прийняття спадщини не подавала, прийняла до управління та користування речі померлої матері, з дня її смерті користувалася та розпоряджалася спадковим майном. Окрім того, 08.04.2000 [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини після матері [PERSON], що стверджується Інформацією по спадковій справі, наданою Державним нотаріальним архівом Тернопільської області 05.01.2018 за №3/01-21. Відповідно до Інформації по спадковій справі [PERSON], наданої Державним нотаріальним архівом Тернопільської області 05.01.2018 за № 3/01-21 після смерті [PERSON] Тернопільської районної державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 91 за 2000 рік, яка зберігається в Державному нотаріальному архіві в Тернопільській області. 08.04.2000 року [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини. 08.04.2003 за реєстровим номером № 680 їй уже видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно -1509 штук простих іменних акцій. Інших спадкоємців згідно ст. 1261 ЦК України, які прийняли спадщину, немає, чоловік та батьки спадкодавця померли раніше неї. Після її смерті є також спадкоємець за заповітом [PERSON], якій 11.02.2000 року за реєстровим № 410 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай). З метою визнання права власності та отримання свідоцтва про право на спадщину на успадковану частину житлового будинку на своє ім'я в позасудовому порядку представник позивачки звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою _від_ 24.02.2018 за № 249, Проте, 24.02.2018 державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори за вих. № 545/02-14 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], на вищезазначене спадкове майно з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ на належну частину житлового будинку на ім'я спадкодавця, з посиланням на п. 1 розділу 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, згідно якого видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Власник майна як це передбачає ст. 392 ЦК України може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. При цьому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІУ рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved