Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

В провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває цивільна справа за позовом \~[PERSON] до [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] про визнання договору недійсним. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним. 29 лютого 2008 року приватним нотаріусом ММНО ЗО [PERSON] було посвідчено правочин, укладений між громадянами [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), а саме договір позики. Означений договір зареєстрований в реєстрі за номером 1134. Так, зі змісту вказаного вище правочину випливає, що [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 22 400 доларів США із кінцевим терміном повернення 01.03.2010 року. Означений вище договір позики позивач вважає недійсними з таких підстав. Про факт укладення наведених правочинів позивачу стало відомо після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення боргу з позивача на користь відповідача за договором позики. Тобто, з огляду на викладене, в ЦК Україні закріплено принцип автономії волі, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору та виборі контрагента. Таким чином, [PERSON], як самостійний та незалежний суб'єкт - громадянин України, в силу положень ст.ст.626,627 ЦК України, мав право самостійно, на власний розсуд і ризик, обирати контрагента, з яким він мав намір укласти договір позики, у разі наявності такого бажання. Позивач вказує, що не мав наміру (волі) на укладення спірного договору позики із [PERSON] та відповідного договору з [PERSON] не підписував. Долучений до позову договір позики від 29.02.2008 р. підписаний не [PERSON], а іншою особою, яка не мала на це права, оскільки позивач не уповноважував на це жодної фізичної чи юридичної особи. Факт того, що спірний договір позики від 29.02.2008 р. підписано не [PERSON], а іншою особою, може бути підтверджено шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Таким чином, на думку позивача, договір позики від 29.02.2008 року не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки [PERSON] не мав наміру (волі) на його укладення, не підписував цей договір та не уповноважував жодну іншу особу на його укладення, не отримував грошей у позику, а отже в силу вимог ст.ст.203, 215 ЦК України такий договір позики є недійсним. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати недійсним з моменту укладання Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 29.02.2008 року за р.№1134, укладений між [PERSON] (72319, [ADDRESS], ІПН [NUMBER]) та [PERSON] (72300, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Лютнева, 73, ІПН [NUMBER]) В судове засідання зявилися представник позивача, відповідач та його представник. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вважають їх необґрунтованими. Також представник відповідача та сам відповідач заявили клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач дізнався про існування боргу ще до відкриття виконавчого провадження, а саме на початку 2008 року під час укладання договору позики. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та самого відповідача, вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги позову, відповідно заперечення, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно положень\~ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.\~212,\~213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України\~передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 1049 ЦК України\~передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. В силу положень ст. 203\~Цивільного кодексу України зміст правочину\~не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1ст. 215\~ЦК України підставою\~недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою ташостоюстатті203цього Кодексу. За змістом ч. 2ст. 207\~ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства,\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до\~постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року\~(п. 7) «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України\~передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того,\~пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст.61 цього кодексу. Згідно\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 29 лютого 2008 року приватним нотаріусом ММНО ЗО [PERSON] було посвідчено правочин, укладений між громадянами [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), а саме договір позики. Означений договір зареєстрований в реєстрі за номером 1134./а.с.5/ Так, зі змісту вказаного вище правочину випливає, що [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 22 400 доларів США із кінцевим терміном повернення 01.03.2010 року. Як вбачається з висновку експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Д/№ 318 від 30.12.2015 року підписи від імені [PERSON], як позичальника, в графі «ПІДПИСИ» під текстом договору /1/, та в графі «ПІДПИС», під заявою нижче тесту договору /2/, в договорі позики, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 29.02.2008р. за р.№ 1134, та укладений між [PERSON] та [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою, з наслідуванням підпису [PERSON]Д./т. 1 а.с.86-91/ Як вбачається з висновку експерта Центру судових експертиз «Альтернатива» від 05.12.2016 року встановити, чи виконаний підпис від імені [PERSON] та рукописний запис його прізвища у графі «Підписи» у договорі позики, посвідченому приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 29.02.2008 року за р. № 1134, а також підпис від імені [PERSON] і рукописний запис його прізвища, електрографічні зображення яких містяться у графі «Підписи» у технічній копії договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 29.02.2008 року за р. № 1134, [PERSON] або іншою особою не виявилось можливим з причин, вказаних у пп. 1, 2 дослідницької частини Висновку./т.1 а.с.192-199/ У відповідності до пп. 1, 2 дослідницької частини Висновку виявити походження вказаних розбіжностей (є вони варіантами ознак підпису [PERSON], що не проявились в наданих зразках, або є ознаками почерку когось іншого), враховуючи також наявність діагностичних ознак, походження яких неможливо встановити, експерту не вдалося у зв'язку з обмеженою кількістю вільних зразків підпису [PERSON], зіставлюваних за часом та транскрипцією з досліджуваними підписами. Стосовно ж вказаних збіжностей, то за наявності розбіжностей, вони не дають підстав навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість збіжностей не вдалося у зв'язку з малим обсягом графічного матеріалу в досліджуваних підписах та особливостями будови підпису, які не дають можливості в повному обсязі простежити напрямок рухів. \~Форма договору є формою відображення згідності волі осіб, що його уклали, у відношенні його умов. У разі, коли договір укладено у письмовій формі, одним із обов'язкових реквізитів договору є підпис сторін. Водночас відсутність підпису під договором унеможливлює констатацію надання договору письмової форми. Підпис учасника правочину є актом волевиявлення особи на вчинення правочину та засвідчує той факт, що правочин відповідає внутрішній волі сторони. Відсутність підпису Позивача на договорі означає, що сторона не здійснила такого акту волевиявлення. За таких обставин, з урахуванням висновку експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Д/№ 318 від 30.12.2015 року, суд приходить до висновку, що спірний Договір позики грошових коштів від 29.02.2008 року не відповідає вимогам\~ст. 203 ЦК України, оскільки такий договір не підписувався та не укладався Позивачем, а отже відсутнє волевиявлення особи, а правочин не відповідає внутрішній волі позивача. В свою чергу,\~ст.256 ЦК України\~визначено поняття позовної давності, згідно з якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1\~ст. 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1\~ст. 252 ЦК України). Згідно з\~ст.253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті\~251,\~252 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3\~ст.267 ЦК України, суд зобовязаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідач заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові. В п. 11\~Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як вбачається з виконавчого напису ВМР № 250807 від 20.04.2010 року між сторонами 29.02.2008 року був укладений договір іпотеки, згідно якого житловий будинок, належний позивачеві був переданий у іпотеку відповідачеві. За рахунок коштів отриманих від реалізації житлового будинку запропоновано задовольнити вимоги кредитора у розмірі 177540,16 грн., оскільки строк платежу настав 01.03.2010 року. Вищевказаний договір іпотеки позивачем не оскаржується, наявність його підпису в цьому договорі ані позивачем ані його представником не заперечується, а тому суд приходить до висновку, що про існування боргових зобовязань позивачу було відомо з моменту підписання договору іпотеки, а саме з 29.02.2008 року. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування поважності пропуску строків позовної давності, а суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він дізнався про існування спірного договору з постанови державного виконавця про відкриття провадження від 15.03.2013 року, оскільки рішення суду було прийнято 11.04.2012 року не оскаржувалося та не переглядалося, з урахуванням існування договору іпотеки від 29.02.2008 року, про який позивачеві було достовірно відомо, а тому суд вважає можливим застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу у задоволені його вимог з підстави пропуску трирічного строку позовної давності. Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, надані відповідно сторонами в їх сукупності, виходячи з позиції представника позивача щодо задоволення позовних вимог за обраним способом захисту та системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] про визнання договору недійсним не підлягають задоволенню в звязку з пропуском трирічного строку позовної давності.

Outcome: dismissed