Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] (далі по тексту також - позивач, поручитель) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (далі по тексту - відповідач, Банк), за участю третьої особи: [PERSON] (далі по тексту також - третя особа, позивальник) про визнання поруки припиненою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.07.2008 року між ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є відповідач та третьою особою було укладено кредитний договір № 2377/716084 за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 58490,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,4 процентів річних. 14.07.2008 року ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є відповідач та позивачем було укладено договір поруки № 2377/716084-п з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Позивач вважав, що договір поруки є припиненим, оскільки відбулась зміна основного зобов'язання без згоди поручителя, оскільки хоч договір про внесення змін до договору поруки і передбачав згоду поручителя на зміну процентної ставки за кредитним договором з 9,5 % на 13,65, проте фактично реальна процентна ставка була більшою і складала 14,53 %. Окрім того, оскільки відповідач звернувся із вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором до позивача 19.11.2014 року, а в подальшому протягом шести місяців не звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, порука також є припиненою. Посилаючись на викладене, а також на ч.ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України, позивач просив суд визнати поруку за договором поруки № 2377/716084-п від 14.07.2008 року між ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», та [PERSON], припиненою з 27.01.2010 року В судовому засіданні представник позивача та третьої особи позов підтримала та просила суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень по справі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому пояснив, що зміну процентної ставки було належним чином погоджено із поручителем шляхом підписання договору про внесення змін до договору поруки. Окрім того, після направлення вимоги банком 19.11.2014 року, він в межах шестимісячного преклюзивного строку звернувся з відповідним позовом до боржника та поручителя, проте, оскільки боржником в порушення умов договору не було повідомлено банк про зміну адреси реєстрації свого місця проживання, позов було повернуто банку для подання до належного суду, до якого в подальшому звернувся відповідач. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.07.2008 року між АТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та [PERSON] (за договором - позичальник) було укладено кредитний договір № 2377/716084, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 58490,00 доларів США із терміном користування з 14.07.2008 року до 13.07.2026 року під процентну ставку в розмірі 13,4 % річних за користування кредитом (п. 1.1., 1.4. договору). В забезпечення виконання вимог за кредитним договором, між АТ «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК» та [PERSON] (за договором - поручитель) було укладено договір поруки № 2377/716084-п із терміном дії до повного виконання забезпеченого зобов'язання. 27.01.2010 року між Банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору поруки № 2377/716084-п від 14.07.2008 року, згідно з яким п. 1.2. договору поруки було викладено в редакції: сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Банком відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях позичальника, які виникають із кредитного договору з будь-якими змінами та доповненнями, у тому числі, що можуть виникнути в майбутньому, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 58490,00 доларів США, а позичальник зобов'язується перед Банком повернути кредитні кошти шляхом щомісячної сплати суми кредиту (частину кредиту) згідно Графіку погашення заборгованості за Кредитним договором,, проценти, нараховані з 18.05.2009 року по 27.01.2010 року, що не сплачені на 27.01.2010 року, та перенесені на рахунок [NUMBER] у розмірі 2534,64 доларів США штрафів та пені. За користування кредитом Позичальник сплачує щомісячно процентну винагороду за користування кредитом, а саме: за період з 27.01.2010 року по 26.01.2011 року включно за ставкою 9,5 % річних; починаючи з 27.01.2011 року, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 13,65 % річних. Строк виконання зобов'язань за кредитним договором - не пізніше січня 2030 року (а.с. 11). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Із матеріалів справи вбачається, що позивач шляхом підписання договору про внесення змін та доповнень до договору поруки № 2377/716084-п від 14.07.2008 року фактично погодився на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях позичальника, які виникають із кредитного договору з будь-якими змінами та доповненнями, у тому числі, що можуть виникнути в майбутньому, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 58490,00 доларів США, а позичальник зобов'язується перед Банком повернути кредитні кошти шляхом щомісячної сплати суми кредиту (частину кредиту) згідно Графіку погашення заборгованості за Кредитним договором,, проценти, нараховані з 18.05.2009 року по 27.01.2010 року, що не сплачені на 27.01.2010 року, та перенесені на рахунок [NUMBER] у розмірі 2534,64 доларів США штрафів та пені, а також за користування кредитом Позичальник сплачує щомісячно процентну винагороду за користування кредитом, а саме: за період з 27.01.2010 року по 26.01.2011 року включно за ставкою 9,5 % річних; починаючи з 27.01.2011 року, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 13,65 % річних. Строк виконання зобов'язань за кредитним договором - не пізніше січня 2030 року. Таким чином, укладаючи договір про внесення змін до договору поруки [PERSON] погодився на збільшення обсягу своєї відповідальності за кредитним договором. Відповідно до норм частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. Також згідно із правовою позицією, висловленою у справі 6-170цс13, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Із матеріалів справи вбачається, що 19.11.2014 року Банком було надіслано вимогу про дострокове виконання зобов'язань за договором (а.с. 89). Разом із тим, матеріали справи не містять конкретної дати отримання вимоги позивачем. Проте, 29.04.2015 року Банк звернувся до [PERSON] та [PERSON] із позовом до Золочівського районного суду Харківської області про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах шестимісячного строку дії поруки. Проте, оскільки позичальник [PERSON] під час укладення кредитного договору вказала іншу адресу реєстрації, в порушення п. 3.3.11 кредитного договору, Золочівський районний суд Харківської області повернув позовну заяву банку через непідсудність суду (а.с. 118). Разом із тим, представник позивача в судовому засіданні із посиланням на правові позиції з приводу того, що строк позовної давності не переривається у зв'язку із зверненням до неналежного суду, просила суд не приймати до уваги таке звернення із позовом до Золочівського районного суду Харківської області, як належне. Проте, з такими доводами представника позивача повністю погодитись не можна, оскільки строк позовної давності необхідно відрізняти від преклюзивного шестимісячного строку, встановленого для звернення із позовом до поручителя, а тому, враховуючи, що загальний строк позовної давності встановлений у три роки, за які позивачу надається достатньо часу для визначення належного суду, тоді як протягом шестимісячного строку такі дії банком не було вчинено не з власної вини, а через зазначення іншої адреси позичальником в кредитному договорі. Окрім того, правових позицій щодо не переривання шестимісячного строку дії поруки у зв'язку із зверненням до неналежного суду, Верховним Судом України не висловлювалось. А тому суд приходить до висновку про те, що відповідач звернувся до суду із позовом до поручителя про стягнення заборгованості в межах чинності поруки, оскільки повернення позовної заяви для подання до належного суду, сталося не з його вини, а внаслідок дій третьої особи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судова вимога до боржника та поручителя була пред'явлена в строки та в порядку, передбаченому кредитним договором, а також в межах строку дії поруки. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Посилання позивача на те, що хоч договір про внесення змін до договору поруки і передбачав згоду поручителя на зміну процентної ставки за кредитним договором з 9,5 % на 13,65, проте фактично реальна процентна ставка була більшою і складала 14,53 %, на встановлення якої позивач згоди не надавав, спростовується його підписом в договорі про внесення змін та доповнень до договору поруки № 2377/716084-п від 14.07.2008 року, укладенням якого останній фактично погодився та на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях позичальника, які виникають із кредитного договору з будь-якими змінами та доповненнями, у тому числі, що можуть виникнути в майбутньому. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed