Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просив встановити нікчемність заповіту [PERSON] та визначити йому додатковий строк у шість місяців для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] В позовній заяві вказував, що 19 грудня 2015 року помер його батько [PERSON] Внаслідок смерті останнього відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в с. Річиця, Зарічненського району, Рівненської області, вул. Млинівська, 20. Він є спадкоємцем першої черги, та пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки проживає в м. Новий Уренгой, Ямало-Ненецького автономного округу, Тюменської області, Російської Федерації, має проблеми зі здоровям, та дочку, яка є інвалідом з дитинства та потребує постійного стороннього догляду. Посвідчений 11 квітня 2014 року секретарем Річицької сільської ради заповіт [PERSON] на користь відповідача є нікчемний, оскільки складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] предявлений позов підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] предявлений позов не визнала. Суду пояснила, що позивач [PERSON] є працездатним, мав реальну можливість прибути в Україну та подати заяву про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк після смерті свого батька, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, доглядає за хворою дочкою його дружина, а тому пропустив строк для прийняття спадщини без поважних причин. Заповіт від 11 квітня 2014 року посвідчений повноважною особою на імя відповідача, посада якої не відноситься до працівників виконавчого комітету Річицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. Також повідомила суд, що відповідач [PERSON], та треті особи на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, приймати участі у справі не виявили бажання. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з такого. Судом встановлено, що 11 квітня 2014 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно, у тому числі житловий будинок та господарські будівлі що в с. Річиця, Зарічненського району, Рівненської області, вул. Млинівська, 20 для відповідача [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений секретарем Річицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 11 (а.с.11). 19 грудня 2015 року [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ГЮ № 178726, виданого 21 грудня 2015 року (а.с.12). У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Рішенням Річицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 16 січня 2012 року № 110 покладено обовязки по вчиненню нотаріальних дій в органах місцевого самоврядування Річицької сільської ради на секретаря Річицької сільської ради [PERSON] Цим же рішенням зобовязано секретаря сільради у своїй діяльності керуватися Законами України та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування (а.с.94). За змістом ст. 9 Закону України «Про нотаріат» нотаріус та посадова особа органу місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на імя і від імені працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними. В п. 2.8. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року № 3306/5 записано, що відповідно до статті 9\~Закону України «Про нотаріат» посадова особа органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, не має права вчиняти нотаріальні дії на своє імя і від свого імені, на імя і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, їхніх та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на імя та від імені працівників даного органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права вчиняти нотаріальні дії також на імя і від імені даного органу місцевого самоврядування. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються нотаріусом чи у будь-якому іншому органі місцевого самоврядування. Згідно довідки Річицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області від 20 червня 2017 року № 1529 відповідач [PERSON] станом на 11 квітня 2014 року по даний час працює в Річицькій сільській раді Зарічненського району Рівненської області на посаді прибиральниці 0,5 ставки, оператора компютерного набору 0,5 ставки (а.с.15). Це означає, що відповідач [PERSON] за станом на 11 квітня 2014 року, тобто у день посвідчення заповіту, перебувала у трудових відносинах з органом місцевого самоврядування, секретарем якого посвідчувався нікчемний заповіт. У відповідності до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснив, що у разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи предявлялися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Оскільки заповіт [PERSON] від 11 квітня 2014 року вчинений посадовою особою органу місцевого самоврядування на імя працівника цього органу, тобто з порушенням вимог щодо його посвідчення, відтак на переконання суду цей заповіт є нікчемним. Суд не погоджується із запереченнями відповідача про те, що обмеження посвідчення заповіту стосуються лише членів виконавчого комітету Річицької сільської ради Зарічненського району Рівненської області, оскільки це не спростовує перебування відповідача у трудових відносинах з органом місцевого самоврядування, до складу якого входить виконавчий комітет Річицької сільської ради. Вирішуючи позовну вимогу про визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, суд виходить з такого. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом після смерті свого батька [PERSON] Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 вересня 2017 року у справі № 561/491/17, яке набрало законної сили, встановлено факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON], який помер 19 грудня 2015 року є батьком позивача [PERSON] (а.с.45-46). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в с. Річиця, Зарічненського району, Рівненської області, вул. Млинівська, 20. З виписки із погосподарської книги Річицької сільської ради № 2 особовий рахунок № 02-0188-1 вказаний житловий будинок рахується за спадкодавцем [PERSON] (а.с.13). Згідно інформації Зарічненської державної нотаріальної контори Рівненської області, викладеної в листі від 23 серпня 2017 року № 01-16/295, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер 19 грудня 2015 року, звернулася [PERSON] Спадкова справа заведена 09 вересня 2016 року за № 124/2016. Свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом не видавалося (а.с.37). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12 від 26.09.2012 року, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] має тяжке захворювання ніг. Він не оформлює для себе інвалідність для можливості утримувати свою дочку, яка є інвалідом з дитинства. Упродовж шести місяців з часу відкриття спадщини він не приїхав в Україну, оскільки не міг залишити роботу, як основного джерела доходу його сімї. У його дочки [PERSON] постановлений діагноз ДЦП з дитинства, вона не розмовляє, самостійно не пересувається, потребує постійного стороннього догляду. [PERSON] ці обставини унеможливили своєчасне подання заяви про прийняття спадщини. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що у [PERSON] хворі ноги та серце. На похорони свого батька він не мав можливості приїхати також через необхідність постійного догляду за своєю дочкою, яка є інвалідом з дитинства. З досліджених в ході судового розгляду медичних документів видно, що [PERSON] з 11 грудня 2015 року по 22 грудня 2015 року перебував на денному стаціонарному лікуванні з діагнозом облітеріруючий атеросклероз сосудів нижніх кінцівок (а.с.15), з 24 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в Новоуренгойській центральній міській лікарні (а.с.16). Згідно довідки медико-соціальної експертизи від 23 квітня 2009 року дочка позивача [PERSON] має першу групу інвалідності з дитинства (а.с.17). За таких умов суд вважає, що [PERSON] пропустив шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті його батька [PERSON], оскільки це було повязано з обєктивними, істотними та непереборними труднощами для позивача подати відповідну заяву нотаріусу, у тому числі в дипломатичну чи консульську установу України в Російській Федерації, а відтак є підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved