Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з вересня 2013 року, з цього часу сторони не ведуть спільне господарство, спору з приводу майна вони не мають. Також позивач зазначає, що сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], на утримання якого позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки в добровільному порядку батько дитини такої допомоги не надає та визначити місце проживання дитини із матір`ю, також вирішити питання про судові витрати. Під час розгляду справи представник позивача в судових засідання повністю підтримувала позовні вимоги з підстав, викладених судом вище. В судове засідання 02 березня 2015 року не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В свою чергу, подала заяву, з якої вбачається, що вона наполягає на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, окремо зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачаться, що з 2000 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім`єю. [INFO] року у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. 11.03.2006 року згідно свідоцтва про шлюб сторони зареєстрували свій шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №348. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Матеріали справи свідчать про те, що сторони з вересня 2013 року не підтримують шлюбних стосунків, не мають намір відновлювати сім'ю, досягли згоди щодо усіх питань, пов'язаних з розірванням шлюбу. Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, а відповідач визнав позов, і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами і збереження їх сім'ї виключається і шлюб між ними має бути розірваний. Крім того, статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (або) і інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживає з матір'ю та повністю перебуває на її утриманні. Даних про те, що відповідач має незадовільний стан здоров`я або на його утриманні перебувають інші неповнолітні діти або непрацездатні батьки, матеріали справи не містять. Крім того, суд зважає на думку самого відповідача, викладену в його заяві про те, що він не заперечує проти задоволення позову і в цій частині і стягнення з нього на користь позивача на утримання спільної дитини аліментів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, також враховуючи реальну потребу позивача у матеріальній допомозі на утримання неповнолітньої дитини, вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача на утриманні спільної дитини аліменти у тому розмірі, на якому остання наполягає в позовній заяві. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Матеріали справи свідчать про те, що позов подано до Солом'янського районного суду м. Києва 19.08.2014 року. Також суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визначення місця проживання спільної дитини із матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та ніші обставини, що мають істотне значення. Згідно Принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням своїх батьків, і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією (ст.18) також проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 СК України) Відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Стаття 155 СК України встановлює, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них, а тому регламентуючи правовідносини з приводу здійснення батьківських прав з метою вирішення розбіжностей між батьками, норми СК України пропонують звертатися до органів опіки та піклування або в суд. Так, з наданого органом опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації висновку №108-16782/01 від 17 грудня 2014 року вбачається, що дитина проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS], де відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 09.12.2014 року, складеного працівниками служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, створені належні умови для проживання, навчання та відпочинку малолітньої. [PERSON] працює, матеріально та житлом забезпечена, позитивно характеризується з місцем роботи. Також висновком встановлено, що [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю не заперечує. За таких обставин прийнятим комісією з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації рішенням було визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір`ю - [PERSON]. Таким чином, зважаючи на викладене та враховуючи, що відповідач як батько дитини визнав позов і в цій частині та проти визначення місця проживання дитини разом з її матір`ю в заяві, яка подана до суду, не заперечував, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із нею та вважає за необхідне задовольнити позов повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останньою судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та на користь держави - за заявлення позовної вимоги про стягнення аліментів. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць згідно ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved