Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку спільної часткової власності та визнання права власності. В обгрунтування позовних вимог позивачами було зазначено, що 26 вересня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Жовтневим відділом ДРАЦС було зроблено відповідний актовий запис за № 924. 21 лютого 2000 року Виконкомом міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням за № 1/295-2000 від 21.02.2000. було видано Свідоцтво про право власності на житло та МБТІ зареєстровано право спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» за реєстровим № 196п-51-169. Вказаним свідоцтвом визначено, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після одруження прізвище змінено на « [PERSON] »), [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, станом на 21 лютого 2000 року право власності було розподілено на 5 осіб на праві спільної сумісної власності. [INFO] померла [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Після її смерті вони та [PERSON] , дотримуючись строків, подали свої заяви про право на спадщину після померлої, та у Першій Дніпровській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа № 291/2019. Після цього вказані позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач заяву про отримання спадщини подав, але свідоцтво про право на спадщину на 1/15 частку квартири не видано, своє право власності на частку квартири не оформив. З моменту смерті [PERSON] та по день подання позовної заяви у спірній квартирі проживає відповідач. Позивачі зазначили, що відповідач занедбав квартиру, не сплачує належні комунальні платежі, поточні витрати на ремонт та утримання квартири не несе, що робить неможливим спільне володіння та користування майном. На даний час існує велика заборгованість за комунальними платіжами, яку позивачі не сплачують з урахуванням того факту, що відповідач не дає їм можливості мешкати там. Також позивачі зазначили, що [PERSON] була третьою дружиною відповідача. Другою дружиною була також нині померла [PERSON] , з якою вони перебували в шлюбі з 25.09.81 по 20.01.87. Позивачам достеменно відомо, що відповідач у Першій Дніпровській державній нотаріальній конторі так само подав заяву про право на спадщину після померлої другої дружини [PERSON] , а саме на частку у домоволодінні за адресою [ADDRESS] (домоволодіння поділено на квартири, так як це один житловий будинок поділений на дві частини, на двох господарів з виділом частин у квартири). Вказане домоволодіння є до теперішнього часу адресою реєстрації відповідача. Позивачам достеменно відомо, що у відповідача є рідна донька від шлюбу з [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Оскільки інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритою та загальнодоступною, отримавши витяг, сторонам стало відомо, що донька відповідача є власницею квартири за адресою [ADDRESS] . У витягу вказано два власники, але так як на сьогоднішній день [PERSON] немає в живих, квартира вцілому може належати доньці [PERSON] , як спадкоємиці першої черги. Позивачі наголошують, що відповідач є сторонньою людиною для них, їх не повязують жодні сімейні та родинні стосунки, натомість у відповідача є рідна доросла дочка, яка має змогу доглядати за батьком та винонувати свій обовязок по його утриманню та надати належні умови по проживанню в своїй квартирі. Враховуючи той факт, що спільне володіння та користування квартирою всіма сторонами є неможливим, квартира з урахуванням визначених часток є неподільною, частка відповідача є незначною та не завдасть істотної шкоди співвласнику, позивачі просять припинити право відповідача на частку в спільній сумісній власності з виплатою грошової компенсації за належну йому частку в квартирі. Представник позивачів [PERSON] надала до суду клопотання, у якому просила задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу без її участі. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колісна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 217, 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов`язує. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності с непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному' майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якіцо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про притінення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції немає, така практика є незмінною. У відповідності\~до п.\~6\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства,\~що регулює\~право приватної\~власності громадян\~па жилий\~будинок» від\~4\~жовтня 1991\~року (з\~подальшими змінами\~та доповненнями),\~при немооісливості\~виділу частки\~будинку в\~натурі або\~встановлення порядку\~користування ним,\~власнику,\~що виділяється,\~за його\~згодою присудлсусться\~грошова компенсація.\~Розмір грошової\~компенсації визначається\~за угодою\~сторін,\~а при\~відсутності такої\~угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належне частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності па будинок є незначною її не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку ие проживає і забезпечений іншою жилою площею. \~ \~ \~ \~ \~Судом встановлено,\~що 21 лютого 2000 року Виконкомом міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням за № 1/295-2000 від 21.02.2000. було видано Свідоцтво про право власності на житло та МБТІ зареєстровано право спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» за реєстровим № 196п-51-169. Вказаним свідоцтвом визначено, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після одруження прізвище змінено на « [PERSON] »), [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, станом на 21 лютого 2000 року право власності було розподілено на 5 осіб на праві спільної сумісної власності (а.с. 18-19). 26 вересня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Жовтневим відділом ДРАЦС було зроблено відповідний актовий запис за № 924. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.12.2018, актовий запис 1084, виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіаольного управління юсттиції у Дніпропетровській області (а.с. 20). Після її смерті [PERSON] позивачі та [PERSON] , дотримуючись строків, подали свої заяви про право на спадщину після померлої, та у Першій Дніпровській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа № 291/2019. Після цього вказані позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач заяву про отримання спадщини подав, але свідоцтво про право на спадщину на 1/15 частку квартири не видано, своє право власності на частку квартири не оформив. У відповідача є інше майно, про що вбачається з матіалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка була другою дружиною відповідача. В її власності перебувало домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] (а.с. 135-147). Вказане домоволодіння є до теперішнього часу адресою реєстрації відповідача. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судового будівельно- технічного, оціночно-будівельного експертного дослідження № 1280-12 від 08.04.2020, по першому питанню - вартість 1/15 частини квартири, яка становить 4,33 м2, дорівнює 54 931,00 грн. (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять одна гривня 00 коп). По другому питанню вказаної експертизи, судовим експертом визначено, що з огляду на приписи п. п. 5.17, 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» щодо забезпечення співвласників на належні їм частки нормативну мінімальну площу однокімнатної квартири розміром 28 м2, встановлена відсутність технічної можливості виділити в натурі 1/15 частину квартири площею 4,33 м2 із загальної площі 64,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-40). Частка відповідача у квартирі є незначною, неможливий ні її поділ між співвласниками, ні виділ в натурі частки у спільному майні співвласників, ні встановлення порядку її користування між співвласниками. На підставі ст. 365 ЦК України, [PERSON] 14 травня 2020 року на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було внесено грошову суму у розмірі 54 931, 00 грн. (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять одна гривня 00 коп.), що відповідає грошовій оцінці частки майна відповідача, що підтверджується квитанцією №0.0.1703994162.1 від 14.05.2020. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Припинення права відповідача [PERSON] на частку в спільному майні жодним чином не завдасть йому істотної шкоди, оскільки, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, він за це отримає грошову компенсацію, а тому позов в частині припинення права власності на частку у спільному майні підлягає задоволенню. З урахуванням позиції позивачів щодо визнання права власності на спірну частку саме за [PERSON] , дана позовна вимога також підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні позивачами квартирою, суд вважає їх передчасними та не доведеними, оскільки на даний час позивачі не зароеєстрували своє право власності на всю квартиру. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе розподіл судових витрат по даній справі не застосовувати оскільки іншого способу захисту права у позивача не існує. На підставі викладеного, ст. 365 ЦК України та

Outcome: dismissed