Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

В провадженні Ананьївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою Військової частини [NUMBER] до [PERSON] про відшкодування завданої матеріальної шкоди. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що протягом 2015-2016 років відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» [PERSON] проходив військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] (на даний час військова частина [NUMBER] ) та згідно наказу командира частини від 19 березня 2015 року №86 був зарахований до списків особового складу і призначений на посаду санітарного інструктора 10 реактивної артилерійської батареї 4-го реактивного артилерійського дивізіону. Відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач [PERSON] був забезпечений державою всіма видами матеріального забезпечення, в тому числі речовим майном, зокрема, в особисте користування йому було видано наступне майно: фляга алюмінієва 1 шт., чохол до фляги 1 шт., спальний мішок 1 шт., куртка польова утеплена нового зразку 1 к-т, ремінь до штанів 1 шт. Відповідач [PERSON] , порушивши вимоги чинного законодавства, допустив втрату державного військового майна (речового майна), яке було видане йому у користування, чим заподіяв матеріальну шкоду державі в особі військової частини [NUMBER] . Також, в позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року №880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості», у п`ятикратному розмірі відшкодовуються винними особами інвентарні речі: костюм водозахисний, казанок алюмінієвий, фляга алюмінієва, чохол до фляги, балаклава, спеціальний одяг і взуття: куртка і брюки утеплені усіх найменувань. У відповідності до довідки-розрахунку №13 від 11 березня 2016 року про утримання коштів з відповідача [PERSON] за втрату інвентарного речового майна вбачається, що відповідачем не здане інвентарне речове майно на загальну суму 479 гривень 85 копійок, при цьому вартість майна з урахуванням кратності в цілому становить 2399 гривень 25 копійок. Наказом командиру військової частини №60 від 16 березня 2016 року [PERSON] був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «е» (через службову невідповідність), з 16 березня 2016 року виключений зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлений на військовий облік до Ананьївського РВК Одеської області. З урахуванням норм чинного законодавства та тієї обставини, що [PERSON] був звільнений з військової частини у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків (у зв`язку з систематичним вживанням алкогольних напоїв), військова частина зобов`язана утримати з останнього вартість предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися. Так, на момент виключення зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення, за [PERSON] рахувалось речове майно, термін носіння якого не закінчився, а саме: куртка польова утеплена нового зразку 1 к-т, ремінь до штанів 1 шт. Загальна сума 935 гривень 00 копійок. На підставі наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] було призначене службове розслідування. Відповідно до акту результатів службового розслідування, затвердженого т.в.о. командира військової частини польова пошта [NUMBER] №589 від 15 березня 2016 року, та наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] «Про результати службового розслідування» від 15 березня 2016 року №357, солдат [PERSON] втратив інвентарне речове майно з особистої необережності. Відповідач добровільно відшкодував кошти державі в особі військової частини [NUMBER] у розмірі 631 гривні 78 копійок. Враховуючи вище вказане, загальна сума матеріальної шкоди, спричиненої відповідачем позивачу, станом на 14 березня 2019 року становить 2702 гривні 47 копійок. З урахуванням наведеного позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги. 19 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, про що головуючим суддею у справі постановлено відповідну ухвалу, та призначено проведення підготовчого засідання на 19 листопада 2019 року(а.с.34). В ухвалі про відкриття провадження роз`яснено відповідачеві його процесуальні права, що передбачені ст.178 та ст.193 ЦПК України про подання відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову. До початку підготовчого засідання, а саме, 10 жовтня 2019 року від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить справу розглядати у відсутність позивача у зв`язку з великою віддаленістю місця знаходження суду від позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення(а.с.39). 19 листопада 2019 року до початку підготовчого судового засідання до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить розгляд справи провести без його участі. Також у своєму клопотанні відповідач вказує, що позовні вимоги визнає частково. Так, вважає, що відсутні підстави для застосування під час ухвалення рішення суду у справі постанови КМУ від 02 листопада 1995 року №880 «Про затвердження переліку майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості», а саме, щодо підвищеної матеріальної відповідальності, як зазначено у позові ,у п`ятикратному розмірі вартості втраченого майна. Відповідач вказує, що у самому переліку в розділі «Інвентарні речі» числиться фляга металева і поліетиленова, а втрачено фліку алюмінієву; числиться мішок спальний «хутряний», а втрачено мішок спальний, який по документам позивача не визначено хутряним; чохол до фляги у переліку також відсутній, а тому відповідач вважає, що відповідальність на нього може дути покладена з урахуванням вимог п.10 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», а саме, у розмірі заподіяної шкоди, але не більше середньомісячної заробітної плати (обмежена матеріальна відповідальність). Крім того відповідач у клопотання зазначає, що в матеріалах справи міститься витяг з наказу від 19 березня 2015 року №86, яким йому встановлено посадовий оклад в розмірі 645 гривень. Також просить врахувати те, що він не працює, іншого доходу, окрім сільгосппродукції, вирощеної на присадибній ділянці, він не має(а.с.41-42). Крім того відповідачем до вище казаного клопотання додано клопотання про приєднання доказів про те, що він ніде не працює, а саме: копія трудової книжки, довідки сільської ради(а.с.43-47). При цьому, 18 лютого 2020 року після виконання завдань, визначених ст.189 ЦПК України, головуючим суддею у справі було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.60-61). У судове засідання, що призначене на 22 червня 2020 року позивач не з`явився. Проте, в матеріалах справи міститься письмове клопотання подане представником позивача через канцелярію суду 08 жовтня 2019 року, в якому він просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.39). У судове засідання, що призначене на 22 червня 2020 року відповідач також не з`явився відповідач. При цьому, в матеріалах справи міститься письмове клопотання відповідача, яке надійшло до суду 19 листопада 2019 року, в якому відповідач зазначив, що просить справу розглядати у його відсутність, з позовними вимогами згоден частково(а.с.41). Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, беручи до уваги клопотання представника позивача та відповідача, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника позивача та відповідача. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачем у справі є Військова частина [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Код ЄДРПОУ - [NUMBER] . Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Долинське Ананьївського району Одеської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що підтверджується наявними в матеріалах справи: довідкою Ананьївського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 17 вересня 2019 року №5123-254/5123.3-19 (а.с.33) та копією паспорту громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] , виданого 05 жовтня 2018 року органом 5123 (а.с.44). Судом встановлено що, протягом 2015-2016 років відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» [PERSON] проходив військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] та згідно наказу командира частини від 19 березня 2015 року №86 був зарахований до списків особового складу і призначений на посаду санітарного інструктора 10 реактивної артилерійської батареї 4-го реактивного артилерійського дивізіону, що підтверджується доданою до позовної заяви копією зазначеного наказу (а.с.8). Відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач [PERSON] був забезпечений державою всіма видами матеріального забезпечення, в тому числі речовим майном, зокрема, в особисте користування йому було видано наступне майно: фляга алюмінієва 1 шт., чохол до фляги 1 шт., спальний мішок 1 шт., куртка польова утеплена нового зразку 0 1 к-т, ремінь до штанів 1 шт., що підтверджується копією картки обліку матеріальних цінностей особистого користування №621 від 19 березня 2015 року (а.а.9). Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року №1075-XIV визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Питання матеріальної відповідальності військовослужбовців, зокрема відшкодування ними шкоди завданої військовому майну, врегульовано Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Пунктом 4 статті 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України солдат [PERSON] , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХГУ, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 №551 - XIV(далі Статутів), зобов`язаний, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, не допускати протиправних дій, берегти державне майно. Особи, що посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягуються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ст.ст. 3, 7 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. ст. 9, 11, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. п. 5, 13, 14, 15, «Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання військового майна у Збройних Силах України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1225 від 4 серпня 2000 року, солдат [PERSON] відповідав за утримання в готовності до застосування та збереження державного майна, що довірене йому; його комплектність, наявність та якісний стан; недопущення випадків його псування та нестач; вжиття необхідних заходів для боротьби з нераціональним його витрачанням, втратою, нестачею, псуванням і розкраданням. Частиною 1 статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України. При цьому, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що пунктом 14 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, визначено, що Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10-кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України. З цього приводу слід зазначити, що вказана постанова втратила чинність на підставі пункту 2 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» №160-IX ( 160-20 ) від 03 жовтня 2019 року. При цьому, що «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, що Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» врегульовано питання притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності. Статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Аналогічні положення закріплені в частині 2 статті 5 Цивільного кодексу України, якою визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. При цьому, зі змісту частини 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» звужено перелік шкоди, яка підлягає відшкодуванню у кратному розмірі, зокрема з переліку майна виключено оптичні прилади, засоби зв`язку, спеціальна техніка, льотно-технічне, спеціальне морське і десантне обмундирування, штурманське спорядження, спеціальний одяг і взуття, інвентарні речі та деякі інші види військового майна. У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», якою передбачено підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів. При цьому, з наведеного позивачем переліку майна, шкоду за втрату якого, він просить стягнути з відповідача озброєння, зброя та боєприпаси не входять, у зв`язку з чим шкода має бути стягнута відповідно до положень ч.1 ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у розмірі завданої шкоди. Пунктами 3, 32 постанови Кабінету Міністрів України №1444 від 28 жовтня 2004 року (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час»(який діяв на час виникнення спірних правовідносин), було передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майна непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно. До інвентарного майна належать теплі та постільні речі, табірні та спеціальні намети, спеціальний одяг і льотно-технічне обмундирування, засоби індивідуального захисту, санітарно-господарське майно, спортивний інвентар та музичні інструменти. Інвентарне майно видається тільки у тимчасове користування (експлуатацію). Аналогічні положення на даний час містяться в пункті 4 «Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період», затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, яким визначено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно. Майно особистого користування - це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців. Інвентарне майно - це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Фактичні обставини справи та надані належні документальні докази свідчать про те, що відповідач солдат [PERSON] грубо порушивши вище зазначені вимоги законодавства, вчинив втрату (розкрадання) державного військового майна (речового майна), яке було видано військовослужбовцю у користування, чим заподіяв матеріальну шкоду державі, в особі військової частини [NUMBER] . Необхідність стягнення матеріальної шкоди, заподіяної протиправними діями відповідача, зумовлена: систематичним вживанням алкогольних напоїв, у зв`язку із чим і було втрачено речове військове майно, яке було видане у користування Відповідачу. Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до довідки-розрахунку про утримання коштів з військовослужбовця військової частини польова пошта [NUMBER] солдата [PERSON] за втрату інвентарного речового майна №13 від 11 березня 2016 року (а.с.17) вбачається, що вказаним військовослужбовцем не здано інвентарне речове майно на загальну суму 479 гривень 85 копійок, а саме: 1) фляга алюмінієва 1 шт. 5,65 грн.; 2) чохол до фляги 1 шт. 0,80 грн.; 3) спальний мішок 1 шт. 473,40 грн. З довідки-розрахунку №13 від 11 березня 2016 року (а.с.19) вбачається, що [PERSON] не здано наступне речове майно: 1) куртка польова утеплена 1 комплект 934,5 грн.; 2) ремінь до штанів 1 шт. 0,80 грн. Відомості про втрату зазначених речей та їх неповернення до військової частини не заперечуються відповідачем, що вбачається з його клопотання, яке надійшло до суду 19 листопада 2019 року (а.с.41-42) Згідно з копією витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] №60 від 16 березня 2016 року солдата [PERSON] , який звільнений наказом командира 27-ї реактивної артилерійської бригади від 23 лютого 2016 року №21-РС, з 16 березня 2016 року виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення, а з котлового з 17 березня 2016 року. Відповідно до акту результатів службового розслідування стосовно [PERSON] №589 від 15 березня 2016 року в ході проведення службового розслідування було встановлено, що під час проведення стройового огляду у солдата [PERSON] були виявлено нестачу інвентарного речового майна, а саме: фляга алюмінієва, чохол до фляги, спальних мішок, куртка польова утеплена, ремінь до штанів. Висновком службового розслідування є те, що дана ситуація сталася внаслідок особистої недисциплінованості та неналежного ставлення [PERSON] до збереження виданого йому майна. Відповідно до висновку службового розслідування [PERSON] свою вину визнав (а.с.21-23). Крім того наказом №357 від 15 березня 2016 року [PERSON] за нестачу інвентарного майна притягнуто до повної матеріальної відповідальності, та наказано здійснити щомісячне утримання з грошового забезпечення з [PERSON] до повного погашення суми нестачі (а.с.24-25). З витягу з книги обліку грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] №103/10 від 13 березня 2019 року вбачається, що з [PERSON] підлягає стягненню 935 гривень 00 копійок (куртка польова утеплена н/з, ремінь до штанів), та 2399 гривень 25 копійок (фляга алюмінієва, чохол до фляги, спальний мішок), з яких стягнуто 631 гривню 78 копійок. Залишок нестачі, який підлягає стягненню - 2702 гривні 47 копійок(а.с.26). При цьому, як зазначалося відповідно до положень ч.1 ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» з [PERSON] шкоду на користь позивача у розмірі фактично завданої шкоди, а саме 1415 гривень 15 копійок. Суд також бере до уваги, що згідно доданого до позовної заяви витягу з книги обліку грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] від 13 березня 2019 року №103/Ю (а.с.26) за час проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] , в рахунок погашення заборгованості за нестачу речового та інвентарного майна з [PERSON] було утримано 631,78 грн., у зв`язку з чим сума, яка підлягає стягненню на користь позивача має бути зменшена на вказану суму і складає 783,37 грн. (1415,15 грн. розмір матеріальної шкоди 631,78 розмір утримання з грошового забезпечення). З приводу клопотання відповідача, суд зазначає наступне. Щодо доводів відповідача про безпідставність застосування при обрахунку шкоди, яка підлягає відшкодування, кратності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 листопада 1995 року №880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості» то вона не підлягає застосуванню з наведених вище підстав. З приводу посилання відповідача на п.10 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, про те, що шкода може бути стягнута в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, суд зазначає, що вказане положення втратило чинність на підставі Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» Крім того, відповідачем пункт 10 зазначеного положення викладено не відповідно тексту положення, яким визначено, що шкода відшкодовується у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. При цьому, відповідач посилається на те, що його посадовий оклад складав лише 645 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу від 19 березня 205 року №86. Проте, слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Будь-яких відомостей про те, що відповідач при проходженні служби не отримував оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення, відповідачем суду не надано. При цьому, частиною 1 статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів. Частиною 3 статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності. Наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності видано 15 березня 2016 року, що підтверджується доданою до позовної заяви копією наказу (а.с.24-25). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено, що з першого січня 2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2016 року встановлюється в розмірі 1378 гривень. Таким чином з відповідача може бути стягнуто шкоду, яка не перевищує 20670 гривень (1378 гривень прожитковий мінімум * 15 - граничний розмір матеріальної шкоди , який може бути стягнуто). При цьому, стягненню з відповідача підлягає лише 783 гривні 37 копійок, що значно менше граничного розміру можливого відшкодування матеріальної шкоди. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні належні та допустимі докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість та доведеність позовних вимог, в зв`язку з чим позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (783,37 грн.), а саме у розмірі 28,99 % (783,37 грн. позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 2702,47 грн. загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 556,90 грн. слід покласти на відповідача (1921.00 грн.:100% х 28,99 %). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 556,90 грн.

Outcome: partial