Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

В позові йдеться про неможливість подальшого спільного проживання подружжя (сторін по справі) в укладеному 24.07.1993 року Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області шлюбі (актовий запис № 8). В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, що призвело до частих сварок, відсутністю взаєморозуміння між ними. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливо. Сторони не проживають вже більше трьох місяців. Заходів до примирення вживати не доцільно. Оскільки відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки. Посилаючись на дані обставини, [PERSON] просить суд розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки подружжя в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивач на розгляд справи не з'явилася, однак подала в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, також зазначила, що позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задовольнити. Відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ст.206 ЦПК України). При цьому, у підготовчому судовому засіданні відповідач подав письмову заяву, в якій зазначив, та просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти задоволення не заперечив. Вивчивши матеріали справи та зважаючи на те, що відповідач проти позову не заперечив, суд визнає, що позов підлягає задоволенню, в тому числі й з підстав, передбачених ч.4 ст.200 ЦПК України, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що 24 липня 1993 року Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 8. Дана обставина стверджується виданим повторно свідоцтвом про шлюб від 04.10.2011 р. серії [NUMBER]. З копії повторного свідоцтва про народження: [PERSON], [INFO], від 23.10.2011 року серії [NUMBER] вбачається, що донька сторін є неповнолітньою. Спільне життя у сторін не склалось через різні характери та через їх постійні сварки, в результаті чого подружжя втратило почуття любові, поваги та взаєморозуміння одне до одного. Дані обставини, викладені позивачем у позовній заяві, не заперечувалися відповідачем. Відповідно до ст.ст. 81 ч.1, 82 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи наведені у позові обставини, які не заперечувалися відповідачем, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їх неповнолітній дитині. Отже, позов підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - розірванню. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та згідно зі ст.181 цього Кодексу одним із способів виконання батьками свого обов'язку щодо утримання дитини є стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), які присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, № 3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових кошті; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В абзаці 2 ст.2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, з урахуванням матеріального становища позивачки, яка надає матеріальну допомогу дитині, однак самостійно не може повноцінно утримувати її, оскільки несе інші витрати пов'язані з її фізичним, духовним та моральним розвитком, суд вважає, що з відповідача слід стягувати на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними. Оскільки позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, ці судові витрати (704,80 грн. судового збору - ч.1, пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону № 3674-VI) відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved