Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про визнання батьківства звернувся [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги збільшила. Остаточно просить суд визнати [PERSON] батьком дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO]; внести зміни в актовий запис відділу державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції №1511 від 02 липня 2008 року про народження громадянки [PERSON], [INFO] уродженки [INFO], де в графі «батько» записати [PERSON], [INFO], громадянин України; внести зміни в актовий запис відділу державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції №1510 від 02 липня 2008 року про народження громадянина [PERSON], [INFO] уродженки [INFO], де в графі «батько» записати [PERSON], громадянин України». В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнали та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у цивільному шлюбі з вересня 2007 року по липень 2013 року. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, її довірителька з відповідачем проживали разом, як одна сім'я спочатку на [ADDRESS], а на початку 2010 року вони разом переїхали проживати в [INFO]. Вони не оформляли шлюб, оскільки особливо не придавали цьому великої уваги, однак вели спільне господарство і проживали, як подружжя і 19 червня 2008 року у них народилося двоє дітей син [PERSON] та донька [PERSON]. З самого почату відповідач мав намір офіційно визнати своїх дітей та написав відповідну заяву про визнання себе батьком новонароджених дітей. Вказану заяву він віддав для відповідачки і був впевнений, що зареєстрований, як батько. Згодом він дізнався, що відповідач здійснила реєстрацію дітей як одинока мати і внесла відомості про батька дітей зі своїх слів. Вона пояснила, що зробила це з метою отримання соціальної допомоги, як одинока матір. Таким чином, відомості щодо батька в свідоцтвах про народження дітей були записані з її слів. В подальшому, він неодноразово звертався до відповідачки і просив, що б його офіційно було зареєстровано батьком дітей, однак вона кожний раз відмовлялася це робити. Також представник позивача зазначила, що діти зареєстровані по-батькові, як «Андрійович» та «Андріївна», що підтверджує факт наявності кровної спорідненості. З липня 2013 року вони почали проживати окремо. Позивач відмовляє відповідачу у спілкуванні з дітьми, не приймає його подарунки, не належним чином виконує покладені на неї обовязки по вихованню дітей і передала їх до інтернату. У звязку з тим що позивач не визнаний офіційно батьком дитини він не може вільно спілкуватись з ними, брати участь у їх вихованні та розвитку, не може брати їх на прогулянку. Дані обставини суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Відповідно до ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, орган державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, орган державної реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Твердження представника позивача про те, що позивач надав відповідачу заяву про визнання себе батьком новонароджених дітей не заслуговує на увагу, оскілки дана заява повинна подаватись до органу державної реєстрації актів цивільного стану, а не матері дітей. Крім того, як пояснила в судовому засіданні відповідач, такої заяви позивач їй не надавав. Як було встановлено в судовому засіданні, заява про визнання батьківства позивачем подана більше ніж через 8 років після народження дітей. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст.129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Тобто до цієї вимоги застосовується скорочений строк позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було встановлено в судовому засіданні позивач знав про своє батьківство і до народження дітей, і після їх народження. Моменту народження дітей 19 червня 2008 року у позивача виникло право на предявлення позову відповідно до вимог ч.2 ст.129 СК України, ч.1 ст.261 ЦК України. Норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення термін, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Дана правова позиція міститься в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Позивач міг предявити вимогу про визнання батьківства протягом одного року з дня народження дітей, тобто до 19 червня 2009 року, однак з позовом позивач звернувся лише 03 жовтня 2016 року, причин для поновлення позовної давності немає. Відповідно до ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні відповідачем та її представником було заявлено про застосування позовної давності тому у задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed