Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

В серпні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що на теперішній час в провадженні СВ Шевченківського ВП Дніпровського відділення поліції Національної поліції України в Запорізькій області перебувають кримінальні провадження,в яких він є особою,потерпілою від злочину. Так,по кримінальному провадженню № 12014080080004511 за ч.1 ст.382 КК України від 12.12.2014 р. до теперішнього часу слідчих дій фактично не проводиться,процесуальних рішень не приймається,досудове розслідування зводиться до того,що слідчим систематично приймаються постанови про закриття кримінального провадження,які за скаргами [PERSON] скасовуються в судовому порядку,наразі слідство припинилось взагалі. Бездіяльність слідчого та процесуальних прокурорів встановлена ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м.Запоріжжя,судом надсилались листи до Генеральної прокуратури України, прокуратури області, УМВС України в Запорізькій області та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з інформуванням про бездіяльність слідчого. Незважаючи на це,слідчим 06.10.2016 р.в черговий раз була винесена постанова про закриття кримінального провадження,про яку він не повідомив позивача,про закриття кримінального провадження [PERSON] дізнався з відповіді прокуратури області,а 18.11.2016 р. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя постанова слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бурцева А.Ю. від 06.10.2016 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014080080004511 від 12.12.2014 р. за скаргою [PERSON] була скасована. Інше кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 1201308008000232 за ч.3 ст.185 КК України від 20.03.2013 р.,під час досудового розслідування по вказаній справі слідчим взагалі слідчих дій не проводиться. Вказані протиправні дії з боку працівників Шевченківського відділу Дніпровського відділення Національної поліції в Запорізькій області, співробітники якого підпорядковані Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області, завдали йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що позивач змушений витрачати свій час на поновлення справедливості у законний спосіб, це викликає зневіру в справедливість, у зв`язку з чим він вимушений був змінити свій звичний спосіб життя, постійно відчувати стреси та нервування. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 150\~000 грн., які просить стягнути з відповідача на його користь. Провадження у справі відкрито ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.09.2016 р. Відповідно до пп.9 п.1 перехідних положень ЦПК України,справа розглянута за правилами ЦПК України в редакції,чинній з 15.12.2017 р. Відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області подано відзив на позов,який мотивований тим,що позивач не довів належними допустимими доказами незаконність рішень або бездіяльності слідчих під час досудового розслідування кримінальних проваджень,факту заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв`язку між бездіяльності слідчих. Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позов,мотивований тим,що зазначений відповідач не перебуває у правовідносинах з позивачем,виконує судові рішення щодо стягнення коштів Державного бюджету за встановленою законом процедурою. Вважає вимоги позивача про завдання йому моральної шкоди недоведеними,а розмір заявленої до відшкодування грошової суми необґрунтованим. У вступному слові позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Плюта О.А.підтримала вимоги позову та пояснили,що позивач зазнав моральної шкоди внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових осіб, підпорядкованих Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області,оскільки тривалий час захищає свої порушені права як учасник кримінального провадження,в тому числі шляхом оскарження бездіяльності слідчого щодо порушення розумних строків досудового розслідування та не вирішення його клопотань про проведення слідчих дій,постанов про закриття кримінального провадження,чим йому заподіяні душевні страждання. Це має наслідком погіршення стану здоров`я позивача,зміну звичного способу життя,витрачання значних коштів на листування з службовими особами тощо. Заявлена позивачем сума компенсації ,на його думку,є мінімальною. У вступному слові представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області зазначила про те,що по кримінальним провадженням,про які зазначив позивач у позові та учасником яких він є,проводиться досудове розслідування,слідчий в межах своєї компетенції приймає процесуальні рішення,які оскаржує позивач з їх наступним скасуванням,що ,на її думку,є тиском на слідчого,а підстав для задоволення позову не вбачає. У вступному слові представник відповідача Державної казначейської служби України заперечував проти позову з підстав,викладених у відзиві. Звернув увагу суду на те,що по цій справі Шевченківським районним судом м.Запоріжжя 23.01.2017 р.було ухвалено рішення,яким суд частково задовольнив позов,та після набрання рішенням законної сили воно було виконано. Просить враховувати ці обставини при ухваленні рішення ,а у разі відмови у позові-допустити поворот його виконання. В судовому засіданні брав участь представник Прокуратури Запорізької області в інтересах Державної казначейської служби України та підтримав позицію його представника. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, суд дійшов висновку,що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи суд встановив,що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного [PERSON] майна з приміщення будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] за ч.3 ст.185 КК України. На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2014 р.органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12014080080004511 за фактом невиконання [PERSON] судового рішення про усунення перешкод [PERSON] у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] ,за ч.1 ст.382 КК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем неодноразово оскаржувались бездіяльність (дії) слідчого та постанови про закриття кримінального провадження, які були скасовані, а дії (бездіяльність) слідчого визнавались незаконними (т.1 а.с.41, 42-45, 47зв., 53-54, 71, 77-78, 93, 102-104, 200-202, 211). Досудові розслідування у вказаних кримінальних провадженнях тривають, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято. Відтак,судовими рішеннями,які набрали законної сили,встановлено протиправну бездіяльність службових осіб Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ,яке не є самостійною юридичною особою ,проте входить до структури Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. Бездіяльність службових осіб та відсутність ефективного розслідування мають наслідком порушення розумних строків досудового розслідування,не вручення [PERSON] процесуальних документів,відсутність його інформування про хід розслідування,ігнорування його клопотань про проведення слідчих дій. Надане до позову листування органів поліції та прокуратури як з позивачем,так і з тими органами,яким його заяви надсилались за належністю,наповнене виключно формальним змістом,по суті є відписками,які лише підтверджують викладені позивачем обставини про те,що з боку органів поліції дієвих заходів для організації ефективного розслідування не вживалося,а за його зверненнями ініціювалося подальше зайве листування. Окремі слідчі дії,які проводились з періодичністю раз на рік,мали місце лише після надходження чергових скарг позивача,для кримінальних проваджень їх результати практичного значення не мали. Внаслідок цього позивач протягом з 30.12.2009 р. у кримінальному провадженні № 12013080080002321 та з 12.12.2014 р.у кримінальному провадженні № 12014080080004511 як особа,що потерпіла від злочинів,до цього часу результату не отримав. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу). Оскільки у справі з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.03.2014 р., 05.11.2014 р., 12.10.2015 р. , від 11.12.2015 р., від 09.06.2016 р., від 15.08.2016 р., 22.09.2016 р., від 18.11.2016 р. (т.1 а.с. 53-54, 71, 77-78, 93, 102-104, 200-202, 211) бездіяльність слідчих органів під час досудових розслідувань по кримінальним провадженням № 12014080080004511 та № 12013080080002321 посадових та службових осіб Шевченківського РВ УМВС України у Запорізькій області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національного поліції в Запорізькій області,\~ то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6/440цс16. Згідно ч. 1 ст. 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, [PERSON] і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Вочевидь,позивач внаслідок бездіяльності з боку уповноваженого державного органу зазнав душевних страждань,а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав за дев`ять років досудового розслідування кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьби з процедурами,що наповнені лише формальним змістом, необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу завдана моральна шкода,безпосередньо пов`язана з порушенням посадовими особами органів поліції права\~ на застосування до нього як учасника кримінального провадження належної правової процедури,яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру. Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування. Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою ним довіри до Держави та її посадових осіб,що є засадами існування сучасного суспільства,розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити. Водночас,заявлена ним сума 150\~000 гр.явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, оскільки його права були поновлені слідчими суддями протягом нетривалого часу,у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивача,виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 10000 гр.,що є достатнім для компенсації його немайнових втрат. Статтею 3 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу встановлено,що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної Казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади,що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Також з матеріалів справи встановлено,що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.01.2017 р.,яке набрало законної сили 03.04.2017 р.,позивачу за рахунок коштів Державного бюджету була виплачена грошова сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000(десять тисяч )гривень про що надано копія платіжного доручення № 359 від 22.03.2018 р. Після скасування судових рішень у цій справі,а саме:рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.01.2017 р.та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 03.04.2017 р.,відповідачем Державною казначейською службою України ставиться питання про поворот виконання рішення,про що подана заява від 06.03.2019 р.

Outcome: partial