Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку звернулась [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та позбавити [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER] виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 18 січня 2005 року та [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER] виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 04 вересня 2008 року права користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] з послідуючим зняттям з реєстраційного обліку; стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3000,00 грн. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явились. Про день та час розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про отримання судових повістко рекомендованими листами. Причин своєї неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавали. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 28 березня 2007 року позивач набула права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором довічного утримання від 28 березня 2007 року, посвідченим Коломис О.В., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за №535 з якого вбачається що [PERSON] та [PERSON] надалі «відчужувані» та [PERSON] надалі «набувач» уклали цей договір про таке: відчужувані передають у власність, а набувач приймає у приватну особисту власність належне відчужувачам домоволодіння за адресою [ADDRESS], взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувачів довічним утриманням. З дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14211860 від 12 квітня 2007 року виданого Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації вбачається, що домоволодіння за адресою Рівненська область [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору довічного утримання / ВЕЕ №775888 р № 535 / 28.03.2007 / приватний нотаріус Коломис О.В. Рівненського міського нотаріального округу, на праві приватної власності. З дослідженого в судовому засіданні витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00011295665 від 02 листопада 2012 року виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області вбачається, що було проведено реєстрацію актового запису про шлюб актовий запис №1287 від 08 серпня 2008 року. Відомості про чоловіка: прізвище до і після державної реєстрації шлюбу чоловіка: [PERSON]; відомості про дружину: прізвище до державної реєстрації шлюбу: [PERSON], після державної реєстрації шлюбу: [PERSON]. З дослідженої в судовому засіданні адресної картки м.Рівне виданої управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 08 листопада 2011 року №115672 вбачається, що з адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З дослідженого в судовому засіданні акту, посвідченого ТзОВ «Управляюча компанія «Сонячне» від 12 листопада 2018 року вбачається, що нижче підписані: майстер ТзОВ «УК «Сонячне» [PERSON], в присутності запрошених свідків - сусідів: мешканки будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] мешканка будинку [ADDRESS] та [PERSON], мешканка будинку [ADDRESS] склали діючий акт в тім, що цього дня о 12 год. 10 хв. ними було перевірено будинок [ADDRESS] на предмет проживання в ньому громадян [PERSON] та [PERSON]. На момент перевірки [PERSON] та [PERSON] відсутні. З слів свідків вищевказаних [PERSON] та [PERSON] за даною адресою не проживають з березня 2008 року. З досліджених в судовому засіданні заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 09 листопада 2018 року вбачається, що вони посвідчили що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 18 січня 2005 року та 4 вересня 2008 року за даною адресою не проживають та не з»являються з листопада 2008 року обоє. З дослідженої в судовому засіданні заяви [PERSON] від 12 листопада 2018 року вбачається, що [PERSON], батько [PERSON] та [PERSON] даною заявою посвідчує те, що його сини, зареєстровані в [ADDRESS], але фактично не проживають за даною адресою з березня місяця 2008 року та не з»являються. Повідомив, що [PERSON] проживає в [INFO] на сьогоднішній день , а [PERSON] з березня 2008 року теж проживав в [ADDRESS] до 2016 року. З 2016 року він одружився і переїхав до м.Одеса, де проживає по сьогоднішній день. З дослідженого в судовому засіданні акту ОСББ «Рівне-дім» від 05 грудня 2018 року вбачається, що даним актом стверджено, що [PERSON] прописаний за адресою [ADDRESS] та станом на 4 грудня 2018 року проживає за адресою [ADDRESS]. З дослідженої в судовому засіданні довідки (виписки з будинкової книги про склад сім'ї та прописки) виданої ОСББ «ЖК Люксембург» вбачається, що довідка видана [PERSON] про те, що за адресою [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] без реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317, 319, 321 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність»). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Відповідно до ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за волею волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстав для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійснені права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключено про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усі правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод,зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку належить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відмовляючись добровільно знятись з реєстрації з належного позивачу на праві власності житлового приміщення відповідачі по справі порушують право позивача, як власника будинку на володіння та розпорядження своєю власністю та створюють суттєві перешкоди у користуванні, особливо в утриманні (сплаті комунальних послуг) та облаштуванні житла (поточні ремонти). Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача (власника) належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі вказаної статті, відповідачі по справі не є членами сім'ї власника будинковолодіння. У разі виникнення спору між власником та іншими особами, які зареєстровані у житловому приміщенні (квартирі) слід враховувати, що право інших зареєстрованих осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статті 406 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при вборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин по даній цивільній справ, слід врахувати висновки, які викладені у Постанові Верховного суду України по справі №6-2931цс16 від 15 травня 2017 року. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними, не спростованими відповідачами, а тому вони підлягають до задоволення. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У звіті про виконання договору про надання правової допомоги адвокатом від 09 квітня 2019 року викладено детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги вбачається, що [PERSON] сплачено адвокату Цуняку С.В. 3000,00 грн. З дослідженої квитанції до прибуткового касового ордера №58 вбачається, що адвокат Цуняк С.В. прийняв від [PERSON] на підставі договору №58 про надання правничої допомоги у формі представництва в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень нуль копійок). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. згідно квитанції, а також 3000,00 грн. за надання правничої допомоги, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved