Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

В проваджені Києво-Святошинського районного суду Київської області, знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 31 березня 2014 року відповідачем [PERSON] було позичено у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 6 760 грн. строком на 40 днів. Ні підтвердження цього в той же день відповідач надав позивачу відповідну розписку, згідно якої зобов'язувався повернути зазначену суму грошей в повному обсязі в строк через сорок днів - тобто строк повернення грошових коштів 11 травня 2014 року. На порушення своїх зобов'язань по закінченні передбаченого розпискою строку, відповідач суми позики не повернув, ухиляється від їх повернення й до цього часу. На всі прохання позивача про добровільну сплату заборгованості відповідач ніяким чином на реагував. Відповідно позивач робить висновок про відмову відповідача сплатити заборгованість. Провівши відповідні розрахунки, позивачем визначено, що станом на 02 березня 2015 року відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за розпискою від 31 березня 2014 року суму боргу в розмірі 6 760 грн., інфляційні втрати - 1050 грн., 3 % річних - 164 грн., а всього 7 974 грн. Тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь 7 974 грн. та судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За згодою позивача та її представника суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи за наступного. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 625 ЦК України визначає що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, 31.03.2014 року відповідач [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 6 760 грн., та зобов'язався повернути вказану суму протягом 40 днів, про що склав власноруч напису розписку від 31.03.2014 року. В строки передбачені в договорі позики [PERSON] не були виконані обов'язки щодо повернення суми боргу за договору позики, що у свою чергу порушує права позивача [PERSON] і які підлягають до захисту, шляхом стягнення із відповідача суми боргу, з врахуванням індексу інфляції і 3 % річних. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.. 88 ЦК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, та

Outcome: approved