Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі за текстом - Банк) до [PERSON] про стягнення боргу за кредитом. В обґрунтування позову повноважний представник сторони позивача вказує, що в грудні 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (в теперішній час - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений Кредитний договір за №014/0029/85/87362, відповідно до умов якого Банк надає позичальникові [PERSON] кредит у розмірі 145754,00 доларів США строком до 26 грудня 2027 року під 14,25% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком. Однак, як зазначає представник Банку, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, [PERSON] в порушення вимог укладеного договору суму кредиту не повертає та проценти не сплачує, у зв'язку з чим Банк звернувся з даним позовом до суду. Цивільна справа вже розглядалась судом та відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2009 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» був задоволений у повному обсязі та судом постановлено стягнути з боржника [PERSON] на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором, оплатою процентів та пені у загальному розмірі 1433503,78 гривень, а також судових витрат. Втім, за заявою відповідача [PERSON] дане судове рішення було переглянуте, а справу призначено до розгляду в загальному порядку, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. При новому розгляді справи заявлені вимоги стороною позивача були уточнені та остаточно представник Банку просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 2489126,24 гривень, в тому числі - суму заборгованості за кредитом у розмірі 1149428,46 гривень, суму заборгованості за процентами у розмірі 395902,91 гривень, суму пені за прострочення погашення кредиту у розмірі 64761,27 гривень, суму пені за прострочення сплати процентів у розмірі 879033,59 гривень. Повноважний представник Банку у відкрите судове засідання з'явився, від імені та в інтересах товариства заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини нявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв'язку з неявкою повідомленої відповідача по даній справі, врахувавши думку сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази й документи, які були надані суду, надавши виниклим між сторонами по справі правовідносинам належну правову оцінку, проаналізувавши відповідні арифметичні розрахунки, суд приходить до висновку про існування достатньої кількості законних підстав для задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» - виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 19 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі начальника Таїровського відділення Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений Кредитний договір за №014/0029/85/87362 (надалі за текстом - Договір). Відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.6, 1.1.7, 1.2.1 Договору, кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 145754,00 доларів США до 26 грудня 2027 року строком на 220 місяців виходячи з процентної ставки 14,25% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із Графіком погашення кредиту та відсотків. Викладені обставини підтверджуються заявою про надання кредиту від 19 грудня 2007 року, складеною [PERSON] на ім'я директора ООД «Райффайзен Банк Аваль», змістом самого Договору та Графіком погашення кредиту та відсотків тощо. Проте, як свідчив представник Банку, в порушення вимог п.1.3.3. Договору та Графіку погашення кредиту та відсотків, відповідач умови Договору не виконує, кредит не повертає, проценти не сплачує. Судом з'ясовано, що Банком вручено відповідачеві [PERSON] попередження вих.№15-29/18-1167 від 23 червня 2008 року про необхідність погашення простроченої заборгованості за Договором, про що свідчить відповідна відмітка на примірнику листа, виконана власноруч боржником. 23 червня 2008 року відповідачем [PERSON] були в письмовій формі надані пояснення начальнику Таїровського відділення Банку щодо обставин прострочення виконання зобов'язань за Договором, згідно яких позичальник вказує, що вона отримала від Банку кредит 26 грудня 2007 року у сумі 145754,00 доларів США на покупку земельної ділянки за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, масив 22, ділянка 5/2. Боржник свідчить, що кредит не оплачений у зв'язку із помилкою бухгалтеру в перерахуванні безготівкових коштів на рахунок Банку. Аналогічне попередження вих.№30000011770/2008/MHWL03 від 13 серпня 2008 року направлялось Банком відповідачу [PERSON] 20 серпня 2008 року відповідачем [PERSON] повторно надавались пояснення в письмовій формі начальнику Таїровського відділення Банку щодо обставин прострочення виконання зобов'язань за Договором, згідно яких позичальник, у зв'язку із виниклими труднощами бізнесу, просила дозволу погасити виниклу і проблемну заборгованість по кредиту строком до 30 вересня 2008 року. Позиція [PERSON] щодо невизнання позову у повному обсязі й заперечення проти його задоволення ґрунтуються на запереченні самого факту отримання кредиту. Відповідач в суді пояснювала, що документи, пов'язані із отриманням кредиту вона підписувала, але ж грошові кошти фактично не отримувала й кому вони були передані Банком їй не відомо. Обґрунтовуючи відповідні посилання, [PERSON] посилалась на зміст її письмового звернення до правоохоронних органів в жовтні 2009 року. Втім, вивчаючи матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що доводи і посилання відповідача підлягають критичній оцінці, оскільки спростовуються іншими письмовими доказами, зокрема, письмовими поясненнями особи щодо обставин отримання та прострочення повернення кредиту від 23 червня 2008 року та 20 серпня 2008 року, які прямо свідчать про визнання факту отримання коштів [PERSON] в рамках Договору від Банку. Заперечуючи автентичність підписів від імені [PERSON], виконаних у низці документів, питання про призначення відповідної експертизи відповідачем не порушувалось, самостійних вимог щодо визнання відповідних правочинів недійсними не заявлялось, що сукупно унеможливило їх розгляд в силу ст. 11 ЦПК України, що не виключає можливості їх розгляду в самостійному позовному провадженні. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом досліджено зміст ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 1054 ч.2 ЦК України, судом звернуто увагу на наступне. Згідно ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, що підтверджується змістом самого Договору. Проте, як свідчила сторона позивача, відповідач [PERSON] в теперішній час припинила виконання відповідного грошового зобов'язання. Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Дійсно, згідно ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Виходячи з положень Договору, боржник [PERSON] отримала відповідну суму кредитних коштів в користування впродовж 220 місяців, тобто до 26 грудня 2027 року. Однак, як встановили сторони в п.п. 9.1, 11.8 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти), пеню та штрафи відповідного до цього договору. При цьому, не пізніше 30 днів з дати отримання письмової вимоги кредитора, передбаченої п. 10.5 Договору, позичальник зобов'язаний забезпечити укладення з кредитором договору щодо надання додаткового забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором. В силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник [PERSON] прострочила виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та процентів за правочином. Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 546 ч.ч.1,2 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Як роз'яснює ст. 549 ч.ч.1,2,3 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п.16.3 Договору, за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Викладене свідчить, що належне виконання позичальником [PERSON] грошового зобов'язання за Договором було забезпечено пенею. В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин й виходячи із умов Договору, суд прийшов до наступного висновку. Заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача виходить з офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним Банком України, а також з розрахунку заборгованості по Договору станом на 13 жовтня 2010 року, за яким заборгованість за кредитом складає 1149428,46 гривень, заборгованість за процентами - 395902,91 гривень, сума пені за прострочення основної суми кредиту (тіла кредиту) - 64761,27 гривень, сума пені за прострочення процентів - 879033,59 гривень. З приведеного вище аналізу досліджених судом відомостей сукупно випливає, що існує законне підґрунтя для задоволення уточнених вимог Банку та за даним спором стягненню з відповідача [PERSON] підлягає грошова сума у розмірі 1149428,46 + 395902,91 + 64761,27 + 879033,59 = 2489126,23 гривень. Відповідно до ст. 88 ч.ч.1,2,3 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 79 ч.ч.1,3 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь Банку понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору (державного мита) - у розмірі 1700,00 гривень, а також суму оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - у розмірі 250,00 гривень.

Outcome: approved