Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлення земельного сервітуту звернувся [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача уточні позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві та зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 0,0106 га кадастровий номер 5610100000:01:010:0161 розташовану в [ADDRESS] навпроти [ADDRESS] ), яка перебуває в користуванні [PERSON] від самовільно посаджених дерев; встановити безоплатний довічний сервітут на користування частиною земельної ділянки належній [PERSON] для проходу, проїзду автомобіля до земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер: 5610100000:01:010:0201, яка належить [PERSON] на праві власності та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень суду пояснили що [PERSON] не бажає встановлення земельного сервітуту, оскільки це призведе до порушення його права власності щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням - для обслуговування належного йому житлового будинку; до земельної ділянки позивача є інші підходи, так як згідно із винесенням земельної ділянки площею 0,12 га у Проекті землеустрою вбачається, що від т. А до т. Г земельна ділянка, належна [PERSON] межує з землями запасу Рівненської міської ради, звідки і має бути організований доступ до неї; доказів необхідності встановлення земельного сервітуту саме щодо земельної ділянки [PERSON] позивач не надав; наявного шляху на земельній ділянці [PERSON] для проїзду до земельної ділянки позивача немає і ніколи не було; ніяких звернень та пропозицій про укладення договору земельного сервітуту та його умови позивач [PERSON] не надавав. Ухвалою Рівненського міського суду від 31 березня 2016 року залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Рівненську міську раду. В судовому засіданні представник Рівненської міської ради вказав, що у вирішенні даного спору, покладається на думку суду. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно витягу з рішення Рівненської міської ради від 15 листопада 2002 року №15 Про оформлення права оренди земельними ділянками, вирішено: п.9 оформити [PERSON] право на оренду строком на п`ять років земельної ділянки площею 1720 кв.м., по [ADDRESS] для городництва без права спорудження капітальних будівель і споруд, посадки багаторічних насаджень на ній та з правом її дострокового вилучення для потреб міста за рахунок земель, наданих відповідно до рішення Рівненської міської ради від 26 жовтня 2000 року №337 «Про вилучення та надання земельних ділянок для обслуговування житлових будівель та ведення особистого підсобного господарства» на підставі пункту «а» ст.141 Земельного кодексу України (добровільна відмова); п.9.1. визнати таким, що втратив чинність пункт 7 рішення Рівненської міської ради від 26 жовтня 2000 року №337 «Про вилучення та надання земельних ділянок для обслуговування житлових будівель та ведення особистого підсобного господарства», що стосувався надання [PERSON] в тимчасове дострокове користування строком на п`ять років земельної ділянки площею 1720 кв.м. по [ADDRESS] під город. п .9.2. Анулювати договір №182 від 20 листопада 2000 року на право тимчасового користування землею, укладений між Рівненською міською радою та [PERSON] . З зазначеного вище слідує, що 25 лютого 2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер: 5610100000:01:010:0201 з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в провулку Шпанівському м.Рівне та відповідно до договорів оренди землі та додаткових договорів про поновлення договору оренди землі [PERSON] отримав право користування земельними ділянками площею 0,0171 га кадастровий номер 5610100000:01:010:0202 та 0,0106 га кадастровий номер 5610100000:01:010:0161 строком до 11 листопада 2020 року, земельні ділянки розташовані в [ADDRESS] ). Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки та житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 45105345 від 05 жовтня 2015 року, з якого вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] , загальною площею 112Ю9 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON] . З дослідженого в судовому засіданні державного акту на право приватної власності на землю серії РВ 01094 вбачається, що він виданий [PERSON] на підставі договору дарування від 11 серпня 1999 року АВВ №522245 р.№301621 на земельну ділянку площею 0,0997 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Відповідно до ст.98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до ст.99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Відповідно до ст.100 Земельного кодекс України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч.3 ст.403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до роз`яснень п.38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою Сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), має враховуватися, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і позивач має чітко визначити обсяг його прав особи відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання орендованою земельною ділянкою неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Згідно ухвали суду по справі було проведено судову земельно-технічну експертизу, згідно висновку № 170111/230 від 07 липня 2017 року, якої вирішувались питання щодо визначення можливості варіантів проходу (проїзду) до земельної ділянки площею 0,0171 га для встановлення земельного сервітуту. Як встановлено судом так і висновком експерта, що до орендованої земельної ділянки щодо якої позивач вимагає встановлення сервітуту є доступ із приватної неземельної ділянки позивача; винесенням земельної ділянки площею 0,12 га у Проекті землеустрою вбачається, що від точки А до точки Г - земельна ділянка, належна [PERSON] , межує із землями запасу Рівненської міської ради, звідки і має бути обраний даний доступ до неї. Також, доступ до земельної ділянки можливий і через інші суміжні земельні ділянки, зокрема, [PERSON] ( [ADDRESS] ), частиною земельної ділянки якого до її приватизації користувався [PERSON] на праві оренди. Разом із тим, частина земельної ділянки, яку позивач вимагає обтяжити сервітутом забудовується [PERSON] , що підтверджується наданими буду будівельним паспортом, повідомленням про початок виконання будівельних робіт (подані 23.04.2017 р.) та актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 29.07.2019 р. №110-ПП, поданим суду 31.07.2019 року. При цьому при проведенні експертизи дані обставини експертом не враховані, незважаючи на наявність у матеріалах цивільної справи будівельним паспортом, повідомленням про початок виконання будівельних робіт, що підтвердив експерт під час його допиту в судовому засіданні, як і вказав на те, що можливість вставлення сервітуту щодо інших земельних ділянок він не вивчав, так як питання були лише щодо земельної ділянки [PERSON] Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Проте, встановлення сервітуту для позивача є надто обтяжливим для відповідача, так як створить йому перешкоди у використанні земельної ділянки за цільовим призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Також суд зазначає, що позивачем до звернення до суду не вирішено питання про укладення договору земельного сервітуту з відповідачем, що є перешкодою у вирішенні спору судом. Отже, підсумовуючи вищевикладене, встановлено, що обґрунтовуючи необхідність встановлення сервітуту, позивач вказує, що у нього виникли проблеми у користуванні двома орендованими земельними ділянками які межують з земельною ділянкою [PERSON] , при цьому земельна ділянка площею 0,0171 га розташована за земельною ділянкою [PERSON] і іншого проходу та проїзду як через земельну ділянку [PERSON] у нього немає, а на його неодноразові звернення про встановлення земельного сервітуту [PERSON] не погоджується, тому позивач просить встановити безоплатний довічний сервітут на користування частиною земельної ділянки належної [PERSON] для проходу до земельної ділянки площею 0,0171 кадастровий номер 5610100000:01:0101:0202, яка належить [PERSON] на праві користування. Таким чином, вказані у позові підстави для встановлення земельного сервітуту для позивача - це можливість його доступу до орендованої земельної ділянки шляхом проходу та проїзду для проведення обробітку земельних ділянок і збирання урожаю. Разом із тим, орендована земельна ділянка кадастровий номер 5610100000:01:0101:0202 з терміном оренди до 2020 року межує із земельною ділянкою площею 0,12 га з кадастровим номером 5610100000:01:010:0201 з цільовим призначенням - для садівництва, яка належить на праві приватної власності [PERSON] , і до якої по всій ширині її є доступ із земельної загального користування (з можливість облаштування під`їзду). Тобто, доступ до орендованої земельної ділянки [PERSON] наявний із земель міста загального користування, однак на переконання позивача він не зручний, так як там болотиста місцевість і він не може ним користуватися. Однак, наявність доступу до земельної ділянки зі сторони земель загального користування вказує на відсутність необхідності обмежувати права власників суміжних земельних ділянок, зокрема, [PERSON] з метою забезпечення позивачу певного рівня комфорту в користуванні орендованою земельною ділянкою, а не реальна необхідність. При цьому доказів неможливості використовувати орендовану земельну ділянку і необхідність встановлювати сервітут щодо земельної ділянки [PERSON] позивачем не наведено. Крім того слід звернути увагу, що позивач зазначає, що [PERSON] почав самовільно використовувати земельну ділянку площею 0,0106 га, яка перебуває у його орендному користуванні шляхом самовільних насаджень плодових дерев. Разом з тим, земельна ділянка площею 0,0106 га не перебуває у користуванні [PERSON] і доказів її використання позивачем не надано. Також, фруктові дерева, що розміщені на земельній ділянці площею 0,0106 га були посаджені ще попереднім землекористувачем [PERSON] понад 20 років і в оренду позивачу з 2010 року передавалася земельна ділянка із наявними на ній фруктовими деревами. Відповідно до Податкового кодексу України користування землею є платним, а згідно із договором оренди, Земельним кодексом України, та Законом України «Про оренду землі» - користування землею у позивача є тимчасовим до 2020 року. Згідно із ч.3 ст. 101 ЗК України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут плату за його використання, якщо інше не встановлено законом. Отже, вимога позивача про встановлення довічного безоплатного сервітуту суперечить вимогам наведених нормативних актів. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), має враховуватися, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і позивач має чітко визначити обсяг його прав особи відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання орендованою земельною ділянкою неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Тому суд вважає, що позивачем не надано суду доказів наявності визначених законодавчими актами України умов для встановлення земельного сервітуту. Зважаючи на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивач не довів безальтернативності захисту свого права користувача земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного ним способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечує [PERSON] . Щодо встановленої експертом незначної невідповідності меж земельних ділянок відповідно до встановленої огорожі, то вони мають місце як в сторону [PERSON] так і в сторону [PERSON] , оскільки межі земельних ділянок при укладенні договору оренди із [PERSON] не узгоджувалися, і його підписи відсутні на технічній документації, а також межові знаки [PERSON] не встановлювалися, тому до встановлення меж земельних ділянок позивача відповідно до вимог земельного законодавства землевпорядною організацією немає підстав вимагати усунення порушень земельного законодавства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд приходить до висновку, що позивач не надав до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження своїх вимог. Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed