Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування заявленого позову, позивач посилався на те, що 29 вересня 2002 року помер [PERSON], який є його батьком та батьком відповідача [PERSON] Після смерті батька відкрилася спадщина на жилий будинок за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м.; та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON], тому як він позивач та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь матері. Правовстановлюючих документів на спадкове майно мати не отримувала. 04 січня 2009 року померла [PERSON] мати позивача та відповідача [PERSON], яка заповітів не складала. Після її смерті спадщину, як спадкоємці першої черги прийняли він, шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час її смерті та відповідач [PERSON], шляхом подачі заяви до нотаріальної контори у встановлений строк. З метою позбавлення позивача спадщини [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про усунення його від спадкування. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2010 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська було скасовано та ухвалене нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, також ухвалою ВСУ від 26 жовтня 2010 року касаційні скарги в інтересах [PERSON] відхилені. В результаті шахрайських дій [PERSON]: - рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2011 року за нею було повністю визнано право власності на спадкове майно, тому як остання приховала відомості про наявність спадкоємця першої черги, який фактично прийняв спадщину. 19 січня 2012 це рішення було скасовано; - рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2012 року були незаконно задоволені вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності н спадкове майно, а також про скасування заповідальних розпоряджень матері щодо коштів, які знаходилися на рахунках в банку. Після отримання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2012 року [PERSON] 19 вересня 2014 року було реалізоване спадкове майно [PERSON]. На даний час рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 серпня 2012 року скасоване. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м.; та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623, укладений 19 вересня 2014 року між [PERSON]А, як продавцем та [PERSON], як покупцем. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції в цій частині залишене без змін. А тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 236, 388, 1261, 1268, 1296 ЦК України позивач просить суд задовольнити позов, визнавши за ним та [PERSON] право власності на зазначене спадкове майно по 1/2 частині за кожним.. В судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені судом, про причини неявки не повідомили. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду, відповідно до вимог ст..ст. 169, 224 ЦПК України встановлено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: Судом по справі встановлено факт, що 29 вересня 2002 року помер [PERSON], який є батьком позивача та відповідача [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК України, в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на жилий будинок за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м.; та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що спадщину прийняла його дружина [PERSON], тому як позивач та відповідач [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь матері. Правовстановлюючих документів на спадкове майно [PERSON] не отримувала. 04 січня 2009 року померла [PERSON] мати позивача та відповідача [PERSON], яка заповітів не складала. Відповідно до ст.ст. 1217-1218, 1268-1270 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що як спадкоємці першої черги спадщину прийняли позивач, шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час її смерті та відповідач [PERSON], шляхом подачі заяви до нотаріальної контори у встановлений строк. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] є єдиними спадкоємцями [PERSON]О. за законом, які прийняли спадщину, шляхом своєчасного звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори, а також у звязку з тим, що позивач постійно мешкав із спадкодавцем до дня його смерті. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м.; та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623, укладений 19 вересня 2014 року між [PERSON]А, як продавцем та [PERSON], як покупцем. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції в цій частині залишене без змін. З технічного паспорту на домоволодіння вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м., вбачається, що будинок переобладнаний до 1990 року. Відповідно до п. 3.2 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 року за № 91 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, що виділялася [PERSON] під будівництво житлового будинку, яка в подальшому була ним же приватизована. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що обставини справи не суперечать вимогам, передбаченим ст. 376 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про визнання за ним та [PERSON] права власності по 1/2 частині на житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м., а також на земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623 підлягають задоволенню. Як зазначалося раніше рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку за адресою: вул..Громова, 1 в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, загальною площею 173,3 кв.м. та житловою 63,9 кв.м.; та земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,173 га кадастровий номер 1223285000:02:009:0623, укладений 19 вересня 2014 року між [PERSON]А, як продавцем та [PERSON], як покупцем. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції в цій частині залишене без змін. Вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеного майна є обгрунтованитми та такими, що підлягають задоволенню. В той же час зазначене майно перебуває у [PERSON], з матеріалів справи, в тому числі щодо оцінки спірного майна, вбачається, що позивачу чиняться перешкоди з боку [PERSON] щодо доступу до цього майна, яка ним заволоділа на підставі угод, які визнані судом рішенням недійсними. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій ст. 388 ЦК України (п. 26). Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа 6-95цс13 відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що захист права власності позивачем обраний правильно, тому як майно, яка є спільною частковою власністю позивача та [PERSON] вибула з їх володіння без волі позивача, на підставі нікчемних правочинів, а тому позовні вимоги, щодо витребування цього майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів, відповідно до задоволених вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved