Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

В провадженні вказаного складу відповідного районного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що на підставі відповідних правовстановлюючих документів, власником 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS]; 1/2 ідеальної частки одноповерхового камяного житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових споруд №24 по вулиці Танасчишина у місті Березівка Одеської області; земельної ділянки, площею 327кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, місто Березівка, вулиця Танасчишина, 24 являється [PERSON]. Однак, 26 березня 2009 року [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина, зокрема до наведеного майна, яку фактично прийняла [PERSON] Позивач пояснювала, що з метою належного оформлення спадкових прав й отримання правовстановлюючих документів, [PERSON] зверталась до компетентної державної нотаріальної контори. Однак, вмотивовано заявникові було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у правовстановлюючому документі на квартиру не визначені ідеальні частки у приватній спільній власності, що належать кожному з співвласників майна, а також є розбіжності у написанні прізвища померлого. У звязку з викладеним, [PERSON] й звернулась в суд з відповідними вимогами. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги визнали у поновному обсязі, не заперечували проти задоволення позову, про що склали письмові заяви й надали суду. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовилась, а відповідачі вимоги визнали у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення сього позову. Під час розгляду справи й на підставі наявних в останній доказів, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року, виданого Управлінням ЖКГ Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на підставі Розпорядження органу приватизації №50470 від 14 липня 1995 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №17-1873, власниками квартири [ADDRESS], загальною площею 61,7кв.м., на праві приватної спільної сумісної власності являються [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Судом було звернуто увагу на той факт, що при складанні даного свідоцтва, повноважними особами установи вказано: «...квартира ... дійсно належить на правах приватної, спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]...». Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку з тим фактом, що правовідносини стосовно майнових прав даних осіб щодо відповідної квартири дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, але вже після набрання чинності даним законом не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. Згідно ст. 355 ч.ч.1,2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 370 ч.ч.1,2 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. При цьому, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи наведене та з огляду на пояснення й позивача [PERSON]І, й відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд виходить з загальних засад юридичної регламентації поняття права спільної сумісної власності й вважає частки вказаних осіб у праві спільної сумісної власності рівними, що дорівнює відповідно по 1/4 частці на кожного співвласника. Разом з тим, як свідчить Інформаційна довідка №70 від 08 грудня 2009 року, складена повноважними особами КП «ОМБТІ та РОН», на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 23 жовтня 1991 року, складеного, оформленого й виданого Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області, під реєстровим №1154, власником 1/2 ідеальної частки житлового будинку індивідуального житлового фонду №24 по вулиці Танасчишина у місті Березівка Одеської області, який загалом розташований на земельній ділянці площею 654кв.м., є [PERSON] При цьому, згідно листа Голови Березівської міської ради №01-12-1096 від 09 грудня 2009 року, на підставі Рішення другої сесії Березівської міської ради від 07 вересня 1994 року, земельна ділянка площею 327кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, місто Березівка, вулиця Танасчишина, 24 була передана у власність [PERSON] Однак, 26 березня 2009 року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №182084, виданим Київським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції від 27 березня 2009 року, про що установою було зроблено актовий запис №524 від 27 березня 2009 року. Таким чином, з викладених обставин та встановлених фактів випливає, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до майна померлого у вигляді: 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS]; 1/2 ідеальної частки житлового будинку індивідуального житлового фонду №24 по вулиці Танасчишина у місті Березівка Одеської області; земельної ділянки площею 327кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, місто Березівка, вулиця Танасчишина, 24. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, з огляду на ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно даних норм цивільного закону, суд встановив, що й позивач, й відповідачі по справі являються спадкоємцями першої черги до майна [PERSON], що підтверджується наданими суду документами, які зясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами та померлим у суду сумнівів не викликає. При цьому, судом було звернуто увагу на те, що у викладені прізвища померлого в різних документах наявні певні розбіжності, так у Свідоцтві про право власності на житло від 14 липня 1995, в листі Голови Березівської міської ради №01-12-1096 від 09 грудня 2009 року, а також в Інформаційній довідці №70 від 08 грудня 2009 року воно викладене як «Мельниченко», а у Свідоцтві про смерть від 27 березня 2009 року як «Мельніченко». В даному випадку у суду є достатньо підстав розцінювати наведені розбіжності як орфографічні помилки чи описки, які були допущені при складанні документів, зокрема при здійсненні перекладу з російської на українську мову. Тобто, варто підкреслити, що факт існування родинних відносин між позивачем [PERSON] й вказаною померлою особою вважається доведеним. Зважаючи на визнання відповідачами [PERSON] й [PERSON] даного позову та волевиявлення щодо непретендування на спадкове майно, судом досліджено зміст ст. 1274 ч.2 ЦК України, за якою спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлює законодавець в ст. 1270 ч.ч.1,2 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. У відповідності до листа Сьомої одеської державної нотаріальної контори №6981/02-14 від 11 грудня 2009 року, щодо майна [PERSON] була заведена спадкова справа за заявою його дружини [PERSON], а із заявами про відмову від спадщини на користь [PERSON] звернулись син померлого [PERSON] та донька померлого [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Відомостей, що б свідчили про наявність інших спадкоємців, судом не отримано. Таким чином, приймаючи до уваги матеріали справи й документи, надані суду позивачем, факти вступу та прийняття [PERSON] спадщини до майна померлого чоловіка визнаються доведеними суду. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням відповідних вимог [PERSON], ввесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість вимог позивача в частині спадкування 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS]; 1/2 ідеальної частки житлового будинку індивідуального житлового фонду №24 по вулиці Танасчишина у місті Березівка Одеської області; земельної ділянки площею 327кв.м., яка розташована за адресою: Одеська область, місто Березівка, вулиця Танасчишина, 24, що зумовлює наявність підстав для визнання за нею права власності на відповідне майно в порядку спадкування за законом після померлого батька. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб.

Outcome: approved