Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

В провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебувала кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При розгляді судом кримінальної справи, [PERSON] було заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої злочином, а саме: стягнення витрат на поховання в сумі 6645,00 грн., витрат на спорудження пам'ятника в сумі 8100,00 грн., витрат на проведення поминальних обідів в сумі 15400,00 грн., витрат на власне лікування в сумі 1176,00 грн. та моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. За вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02.08.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. За цим же вироком на користь [PERSON] було стягнуто з ВАТ НАСК «Оранта» витрати на поховання в сумі 6645,00 грн., витрати на спорудження пам'ятника в сумі 8100,00 грн. та моральну шкоду в сумі 2550,00 грн.; з ФОП [PERSON] витрати на проведення поминальних обідів в сумі 15400,00 грн. та моральну шкоду в сумі 97450,00 грн.; в задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Донецької області від 22.11.2013 року скасовано вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02.08.2013 року в частині стягнення з [PERSON] матеріальної та моральної шкоди на користь [PERSON], справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок щодо вирішення цивільного позову [PERSON] залишено без зміни. Таким чином, предметом нового розгляду є лише позовні вимоги щодо відшкодування на користь [PERSON] витрат на проведення поминальних обідів в сумі 15400,00 грн., та моральної шкоди в сумі 197450,00 грн., що є різницею між заявленими позовними вимогами та вже задоволеною частиною таких вимог. За цими позовними вимогами судом було відкрито провадження по цивільній справі відповідно до ухвали від 31.12.2013 року. Відповідно до ухвали від 15.01.2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучений [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої вимоги, враховуючи уточнення, та пояснила, що 12.11.2011 року під час ДТП, яка сталась з вини водія [PERSON], що встановлено вироком Костянтинівського міськрайонного суду від 02.08.2013 року, яким [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, її чоловік [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер. На його поховання нею було витрачено 33195 грн. Через втрату близької людини, з якою прожила в злагоді 20 років і сподівалася, що до кінця життя вони будуть один одному надійною підтримкою, вона пережила сильний стрес, стан її здоров'я значно погіршився, в результаті чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні, витратила на придбання медичних препаратів 1176,95 грн. Загальний розмір моральної шкоди оцінює в 200000 грн. Просила суд стягнути з відповідачів на свою користь понесені витрати. Відповідач [PERSON] був допитаний за дорученням суду за місцем відбування покарання. Відповідно до наданої ним заяви, він заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі без зазначення підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судом визнано за можливе розглянути справу без її участі за участю її представників. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.02.2015 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, пояснив, що [PERSON] застрахувала свою цивільну відповідальність як власник (орендар) транспортного засобу «Ford Transit» держ. [NUMBER], яким керував [PERSON] під час ДТП, тому всі збитки повинна відшкодовувати за неї страхова компанія. Моральну шкоду в розмірі, який перевищує розмір страхового відшкодування, на його думку, повинен відшкодовувати [PERSON], як особа, з вини якої настали шкідливі наслідки. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.02.2015 року, в судовому засіданні підтримав пояснення представника [PERSON], просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, частково матеріали кримінальної справи №0527/5333/2012, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02.08.2013 року, який набрав законної сили 22.11.2013 року, [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Даним вироком встановлено, що 12 листопада 2011 року приблизно о 08 годині 00 хвилин, [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «Ford Transit» держ. [NUMBER], що належить фізичній особі-підприємцю [PERSON], знаходяться відповідно до укладеного 10 січня 2011 року договору оренди в користуванні у фізичної особи-підприємця [PERSON], з якою підсудний перебував у трудових правовідносинах відповідно до укладеного 11 листопада 2011 року трудового договору, рухався про проїзній частини автодороги сполученням «Дзержинськ-Донецьк» в Костянтинівському районі, прямуючи з боку м. Дзержинська в напрямку автодороги «Слов'янськ-Донецьк-Маріуполь», при цьому в салоні вказаного автомобіля в порушення п. 21.1 ПДР України, перебували 14 пасажирів, не дивлячись на те, що технічними характеристиками даного автомобіля передбачено 8 сидячих місць, а стоячих місць не передбачено. У зазначений день приблизно о 08 годині 00 хвилин, [PERSON] на шляху прямування, при під'їзді до нерегульованого перехрестя і виїзді на автодорогу «Слов'янськ-Донецьк-Маріуполь», яка є головною, на 72 кілометрі ігноруючи вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», діючи в порушення вимог п.п.2.3 «б», п.12.1, 16.11, [PERSON] при виборі безпечної швидкості руху, діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість на ділянці дороги, покритій ожеледицею не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу - автомобіля «Ford Transit» держ. № [NUMBER], щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, легковажно розраховуючи, що з наявними у нього навичками керування транспортними засобами він зможе безпечно подолати дану ділянку проїжджої частини, не впорався з керуванням автомобілем і при русі в некерованому стані виїхав на нерівнозначне перехрестя, де передньою лівою частиною керованого автомобіля скоїв зіткнення з передньою правою частиною автомобіля «Renault Premium» держ. № [NUMBER] з напівпричепом «Coachworks SK 40 R3» держ. [NUMBER] під керуванням [PERSON], що рухався по автодорозі «Слов'янськ-Донецьк-Маріуполь» з боку м Донецька в бік м. Костянтинівка. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру вказаного автомобіля [PERSON] відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 23-159 від 02 грудня 2011 року була завдана поєднана тупа травма грудної клітки і живота, переломи 2-10 ребер зліва по лінії лопатки, 3-10 ребер справа між лопаткової і біляхребтовій лініями, 3- 5 ребер справа по середньо-пахвовій лінії, переломи обох лопаток, розтрощення селезінки, загальне недокрів'я внутрішніх органів, крововилив під ендокард лівого шлуночка (плями Мінакова) крововилив у черевну порожнину (2000,0), явища порушення мікроциркуляції в нирках, набряк головного мозку, які стосовно до живих особам мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. В результаті отриманих травм пасажир [PERSON] помер на місці, причиною його смерті з'явився травматичний шок, зумовлений проявом поєднаної тупої травми грудної клітки і живота. Потерпілою від злочину, скоєного [PERSON], є позивач по справі і дружина загиблого [PERSON] - [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок, у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт заподіяння [PERSON] смерті внаслідок ДТП, що сталося 12.11.2011 року саме внаслідок протиправних дій [PERSON] Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ця стаття визначає , що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також критерії визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди який залежить від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування,а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не розглядає позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів витрат на поховання, спорудження надгробного пам'ятника, на лікування позивача та на відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги вже вирішені за вироком суду від 02.08.2013 року і не предметом розгляду по даній справі. Суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідачів витрат на проведення поминальних обідів в сумі 15400,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, тобто поховання і поминання є різними поняттями, і відповідно до вимог ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження нагробного пам'ятника, саме ці витрати, тобто законом не передбачено відшкодування витрат на проведення поминальних обідів. Одночасно з цим, суд вважає доведеним факт завдання протиправними діями [PERSON], як винного у ДТП, позивачу [PERSON] моральної шкоди, яка полягає в тому, що в результаті ДТП вона втратила чоловіка, тобто близьку людину, перенесла і до теперішнього часу переносить душевні страждання з цього приводу - сум, спустошення, тривогу. Суд зазначає, що людське життя є найвищою цінністю суспільства, взагалі не може бути відновлено або замінено іншими благами, а тому і втрата близької людини є тяжкою моральною травмою, після якої людина потребує тривалого часу для відновлення нормального ритму життя та адаптації у суспільстві, тому вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 200000 грн. є справедливим, виходячи з принципу розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Вказана норма стосується відшкодування як майнової так і моральної шкоди, завданої працівником юридичної особи під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Таких висновків дійшов Верховний суд України, який в п. 8 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначив, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Аналогічних висновків дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в розділі «суб'єктивний склад сторін у спорі» в Узагальненні «Судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках», який між іншим також роз'яснив, що«…в деяких випадках суди не враховують, що положення ст. 1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди…». Оскільки як при розгляді судом кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON], та і в судовому засіданні при розгляді даної справи було встановлено, що [PERSON] на день ДТП - 12.11.2011 року, перебував у трудових правовідносинах з ФОП [PERSON] відповідно до укладеного 11.11.2011 року трудового договору, який був зареєстрований у Дзержинському міському центрі зайнятості 14.11.2011 року, що відповідає вимогам ст. 24-1 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент укладання договору), то різниця між розміром моральної шкоди, який встановлено судом, та розміром моральної шкоди, який було стягнуто як страхове відшкодування, в сумі 197450,00 грн. підлягає стягненню з роботодавця, тобто відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 3ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому на користь держави з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1974,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial