Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває вищезазначена цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивачі є власниками житлових приміщень і мали зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок накладення банком стягнення на зазначений об`єкт нерухомості як на предмет іпотеки, на підставі рішень державного реєстратора 13.03.2019 року за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄРДПОУ: 00039019, правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» код ЄРДПОУ: 23494714, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: кімнати №6 і № 7, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] . За заявою банку, відповідач Департамент реєстраційних\~послуг Запорізької\~міської радизняв з реєстрації позивачів за вищевказаною адресою. У подальшому записи про реєстрації права власності за банком скасовані на підставі рішення суду, а тому позивачі вважають, що зняття з реєстрації їх місця проживання є протиправним виходячи з положень ст. 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі просять суд визнати протиправним дії Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради внаслідок яких 19 квітня 2019 року їх було знято з реєстрації місця проживання, зобов`язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради поновити реєстрацію місця проживання позивачів за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Вважає, що не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою лише той факт, що банк став власником квартири. Сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування квартирою. Посилаючись на судову практику, такою підставою вважає тільки рішення суду про позбавлення права користування спірним житловим приміщенням осіб, місце проживання яких зареєстровано у квартирі. До того ж, вважає, що зняття позивачів з реєстрації місця проживання ґрунтується на тому, що вони втратили право власності на квартиру, яке на той час було зареєстровано за банком, однак рішенням суду реєстрація права власності за банком скасована, а право власності позивачів поновлено. Вважає, що реєстрація права власності за банком відбулась незаконно, без відповідних на те правових підстав, тому банк не набув право власності, незважаючи на факт його реєстрації. Просить поновити позивачів в реєстрації місця проживання. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради проти позову заперечує. Вважає дії відповідача правомірними, а зняття з реєстрації позивачів відбулось на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» і на підставі п.26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (далі Правила №207), у зв`язку із тим, що припинено право користування позивачами житлових приміщень через припинення права власності на них. На підставі викладеного, вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на законі, а отже не підлягають задоволенню. Представник Акціонерного товариства «Альфа-банк» подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, у якому просить відмовити в задоволенні позову на підставі поданих письмових пояснень. Відповідно до відзиву на позовну заяву, поданого АТ «Альфа-банк» до суду, відповідач вважає банк неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні в позові. Щодо фактичних обставин вказує, що дії Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради законними і такими, що ґрунтувались на положеннях закону, зокрема ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» і пункту 26 Правил №207 щодо зняття з реєстрації місця проживання на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Дослідивши матеріали справи, а також вивчивши подані відповідачами відзиви, подану представником позивачів відповідь на відзив, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. На праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить квартира (кімнати №6,7) за адресою: [ADDRESS] . Позивачі мали зареєстроване місце проживання за вищезазначеної адресою, що підтверджується копіями паспортів і витягами з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя. Внаслідок накладення АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Альфа-банк», стягнення на квартиру позивачів як на предмет іпотеки, 13.03.2019 Державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим Сергієм Олександровичем прийнято рішення на підставі Іпотечного договору № 06П192-І, серія та номер: 2290, виданого 05.09.2006, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., прийнято рішення про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна: кімнати [ADDRESS] і № 7, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 18 квітня 2019 року, за заявою банку про зняття з реєстрації позивачів, до якої долучені витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на нового власника (банк), відповідач Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зняв позивачів з реєстрації місця проживання за вищезазначеною адресою, що сторонами не заперечується. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 вересня 2020 р. по справі № 331/2804/19 з підстав незаконності вищевказаних рішень державного реєстратора, записи про реєстрацію права власності за банком скасовані, право власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] поновлено. Рішення набрало законної чинності 30.10.2020. Як встановлено судом спірні правовідносини стосуються права користування житловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Позивачі оскаржують дії відповідачів щодо зняття їх з місця реєстрації проживання без їхньої згоди у зв`язку з тим, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на ці об`єкти нерухомості перейшли до АТ «Альфа-банк», оскільки вважають їх незаконними. Отже, предметом спірних правовідносин є поновлення права користування житловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та Правилами №207. Відповідно до частини\~першої\~статті 319\~ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382, пункту 26 Правил №207 зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи, паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що при здійсненні зняття з реєстрації місця проживання особи до уповноваженого органу подаються документи, які свідчать про позбавлення права користування житловим приміщенням: судове рішення, що набрало законної сили, інший документ, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Право на житло є одним з фундаментальних прав людини гарантованих не тільки\~Конституцією України, а і\~Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд, при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Тлумачення положень чинного законодавства дає можливість стверджувати, що особа може бути позбавлена права на житло чи визнана такою, що втратила право користування конкретним житлом, або виселена лише з підстав передбачених законом за рішенням суду. На підставі\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судового рішення про позбавлення позивачів житла (втрата права користування конкретним житлом), не існує, що виключає можливість зняття з реєстрації колишніх власників нерухомого майна. В даному випадку новий власник повинен звернутись до суду із позовом про усунення перешкод користування власністю. При цьому, не є належним доказом припинення підстав на право користування квартирою лише той факт, що банк став власником квартири. Адже сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування квартирою, а тому у банку не було законних підстав для зняття з реєстраційного обліку позивачів. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за новим власником, не може бути документом, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, в розумінні статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст..ст.47,48 Конституції України, пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, а тому за відсутності рішення суду про позбавлення права користування спірним житловим приміщенням осіб, місце проживання яких зареєстровано у квартирі є неправомірним. Суд вважає неприйнятними посилання представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на те, що право користування власністю нерозривно пов`язано із правом власності в силу ст. 317 ЦК, і виникає і припиняється з моменту реєстрації права власності. Відповідно до ст.ст.316,317 ЦК правом власності\~є право\~особи на\~річ (майно),\~яке вона\~здійснює відповідно\~до закону\~за своєю\~волею,\~незалежно від\~волі інших\~осіб.\~ Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зняття позивачів з реєстрації ґрунтується на тому, що вони втратили право власності на квартиру, яке на той час було зареєстровано за банком. Рішенням Жовтневого районного суду від 22 вересня 2019 р. по справі № 331/2804/19 реєстрація права власності за банком скасована, право власності позивачів поновлено. Згідно з п.9 ч.1\~статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Частинами 1-2,\~статті 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Підставою для прийняття такого рішення суду стало те, що рішення про реєстрацію права власності порушують чинне законодавство України і право власності позивачів, таким чином реєстрація права власності за банком є незаконною в момент її вчинення. За правилами ч. 1 ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. \~ \~ \~ \~ З огляду на те, що реєстрація права власності за банком відбулась незаконно, без відповідних на те правових підстав, суд приходить до висновку, що банк не набув право власності на спірне майно, незважаючи на факт його реєстрації. В свою чергу, право власності позивачів продовжувало діяти і на момент зняття їх з реєстрації. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанова ВС від 24 січня 2020 року №910/10987/18). Доводи представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на те, що позивачі не позбавлені права повторно зареєструвати своє право користування суд вважає неприйнятними, оскільки відповідно до спірних правовідносин у позивачів не виникло нового права власності, разом з тим, нова реєстрація передбачає сплату адміністративного збору і надання згоди від іпотекодержателя (банку) на реєстрацію місйя проживання, що встановлює додаткові обтяження на позивачів як власників майна. Посилання представника Акціонерного товариство «Альфа-банк» на те, що банк не є належним відповідачем у справі є помилковими. Як встановлено судом спірні правовідносини стосуються права користування майном, що належить позивачам. Позивачі оскаржують дії відповідачів щодо зняття їх з місця реєстрації проживання без їхньої згоди у зв`язку з тим, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на ці об`єкти нерухомості перейшли до відповідача АТ «Альфа-банк», оскільки вважають їх незаконними. Скасування реєстрації місця проживання відповідачів відбулось на підставі заяви банку. Отже, предметом спірних правовідносин є поновлення права користування житловими приміщеннями. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Оскільки банк був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних рішень, тобто вони були вчинені за його заявою про скасування реєстрації позивачів, то спір щодо їх оскарження є спором про цивільне право між банком і власниками майна, а тому АТ «Альфа-банк» є належним відповідачем. Вказане свідчить про те, що зняття позивачів з реєстрації місця проживання суперечило вимогам\~діючого законодавства. Згідно ч.-ч.1,2\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що позивачі обрали належний спосіб захисту своїх цивільних прав та довели наявність законних підстав щодо поновлення реєстрацію їх місця проживання, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК сплачений позивачами судовий збір в сумі 908 гривень покладається судом на відповідачів. Разом з тим, представником позивачів [PERSON] в судовому засіданні подана заява в порядку ч.8 ст.141 ЦПК про подання доказів понесених судових витрат після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved