Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

в позові вказано, що з 09 вересня 2006 року по 22 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб сторін розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 22 березня 2016року. В шлюбі у сторін народились діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] [INFO] . За рішенням суду місце проживання дітей після розлучення визначено разом з позивачем. В даний час діти проживають з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Він матеріально утримує та піклується про здоров`я дітей, їх і фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідачка повноцінної участі, крім сплати аліментів за рішенням суду, у вихованні та догляді за дітьми не бере, їх розвитком не цікавиться. Відповідач створила нову сім`ю, з якою проживає за межами України, з дітьми спілкується в телефонному режимі. Відповідачка надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон для участі в семінарі-практикумі, учасниками якого є діти, та який відбудеться у м. Варшаві в Республіці Польща). 14 жовтня 2019 року та надалі проводитиметься на протязі навчальних періодів не може. Виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їх світогляду та позитивно позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку. Відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дітей за межі України. Позивач вказує, що зазначене шкодить інтересам неповнолітніх дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистостей та вказує на зловживання відповідачкою своїми правами. Просив суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] за кордон без дозволу (згоди) матері дітей [PERSON] до повноліття дітей. Дозволити [PERSON] або його офіційному представнику, без згоди матері [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] за межі України до досягнення дітьми повноліття. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки адвокат Якубовський О.О. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачки. Також подав суду заяву про визнання відповідачем позову в повному обсязі. Орган опіки і піклування Івано-Франківської міської ради повідомлений про відкриття провадження, про порядок і умови реалізації сторонами їх процесуальних прав і обов`язків. Клопотань щодо реалізації прав суду не подано. Судом встановлено наступні обставини. 22/03/2016 рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] залишено на проживання з батьком. Згідно копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] батьками [PERSON] та [PERSON] зареєстровано сторін спору. Відповідно до довідки виданої Івано-Франківським природничо-математичним ліцеєм від 18/09/2019 №203 [PERSON] та [PERSON] є учасниками семінару практикуму, який відбудеться 14 жовтня у м. Варшава (Польща) і надалі проводитиметься протягом навчального року. Згідно копії Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] 21 жовтня 2017 зареєстровано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №2198. Прізвище відповідачки змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України передбачено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із за значенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Сімейне законодавство засновано на принципі повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду у справі N 643/1090/17 від 03/07/2019 тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки. Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У Постанові від 04.07.2018 у справі №712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц (№6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон суд враховує, що діти перебувають на вихованні та утриманні батька, який має можливість забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, тому надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей в супроводі батька відповідатиме найкращим інтересам дітей. Проте, Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 також наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди одного з батьків, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В ч. 1 ст. 13 ЦК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 2 ЦПК України ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Так, в ч. 3 ст. 13 ЦПК України вказано, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, до позовної заяви долучено довідку про те, що поїздку дітей за кордон було заплановано на 14 жовтня 2019 року. Отже саме на позивача покладаються негативні наслідки не здійснених ним дій щодо надання суду доказів в підтвердження правових підстав звернення до суду з позовом, зокрема не долучено жодних належних та допустимих доказів з зазначенням країни, мети та періодів поїздок. З матеріально-правових вимог позивача випливає, що між сторонами існує спір, що вирішується в порядку розгляду спорів про опіку над дітьми виключно одним з батьків, за формою звернення до суду предметом розгляду в даному провадженні є виключно надання дозволу на здійснення поїздки закордон. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем подано заяву про визнання позову, таким чином позивач не позбавлений можливості отримати відповідну згоду на виїзд дітей за кордон. Враховуючи, що відповідачем позов визнано, проте задоволення позову в повному обсязі суперечить чинному законодавству, позов обґрунтовано належними правовими підставами частково. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» від 31 березня 1995 року № 231, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Таким чином вимогу про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітніх дітей, без дозволу матері обґрунтовано належними правовими підставами. Також позивач просив допустити негайне виконання рішення суду. В свою чергу статтею 430 ЦПК України визначено виключний перелік категорій справ, рішення в яких допускаються до негайного виконання, оскільки вказана категорія справ не визначена зазначеною статтею - вимогу не обґрунтовано належними правовими підставами. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial