Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання права власності та витребування майна з чого незаконного володіння. В обґрунтування позову було вказано, що позивач стала власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, укладеного між нею та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Занько Е.П. У кінці грудня 2016 року невідомі особи проникли до квартири позивача та повідомили, що власником квартири є [PERSON] , а її право власності припинено на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, та вона була виселена з указаної квартири. Рішенням реєстратора приватного нотаріуса ДМНО Кейтельгіссер О.М. від 20 грудня 2016 року було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2508/16-ц від 22 листопада 2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2016 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] продав вищезазначену квартиру [PERSON] . У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та справу призначено до судового розгляду. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 22 травня 2017 року було винесено знов заочне рішення ідентичного змісту з попереднім, яке у подальшому також було скасоване ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2017 року. 27 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду. З огляду на викладене на думку позивача, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] було скасоване та ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року позовну заяву було залишено без розгляду, у [PERSON] не виникло права власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням приватного нотаріуса ДМНО Кейтельгіссер О.М. від 26 лютого 2018 року позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності за [PERSON] . Таке рішення державного реєстратора позивач вважає незаконним, оскільки у зв`язку із скасуванням рішення суду від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена реєстрація права власності за [PERSON] , то і підлягає скасуванню державна реєстрація від 20 грудня 2016 року, на підставі якої виникло право власності у [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, квартира [ADDRESS] вибула із її законного володіння, як власника, поза її волею, а тому є всі підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] та визнання за нею права власності. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що у квітні 2016 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS] (а.с.12-14). Після цього [PERSON] 07 червня 2016 року уклала договір купівлі-продажу указаної квартири із [PERSON] , який у свою чергу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року відчужив квартиру [PERSON] (а.с.7). Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Занько Е.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1181 . У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення від 04 травня 2016 року та ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року були скасовані та призначено справу до розгляду до розгляду в загальному порядку (а.с.15). У подальшому [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між [PERSON] та [PERSON] Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Витребувано у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнано [PERSON] та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та виселено [PERSON] та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.16-19). 20 грудня 2016 року [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності посвідченої 20 жовтня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М. за реєстровим номером 1262, від імені [PERSON] , та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із указаним договором купівлі-продажу квартира належить продавцю на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М., 20 грудня 2016 року. Указаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1605. У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та призначено цивільну справу № 202/2508/16-ц до розгляду в загальному порядку (а.с.20). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року у вищезазначеній цивільній справі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між [PERSON] та [PERSON] Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Витребувано у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визнано [PERSON] та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та виселено [PERSON] та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.21-23). 22 серпня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою задовольнив заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 202/2508/16-ц та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року скасував та призначив указану цивільну справу в загальному порядку (а.с.24). Та в же у жовтні 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду (а.с.25). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України). За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України на майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обов`язковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16, виклав правову позицію, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. За змістом ст. 388 ЦК України витребувати майно може не будь-яка особа, а власник майна, однак, відповідно до вказаного вище ані [PERSON] , ані [PERSON] не є такими, оскільки набули право власності на підставі рішень суду, які у подальшому були скасовані. Крім того, аналогічні обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2019 (справа № 201/4829/18), яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександри Михайлівни про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування записів про державну реєстрацію виникнення права власності, скасування запису про державну реєстрацію припинення права власності було відмовлено. Згідно із відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно на теперішній час власником спірної квартири є [PERSON] , а тому підстав для задоволення позову немає оскільки [PERSON] не є власником вищезазначеної квартири, а відтак позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння також не підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі ст.ст. 215-235, 330, 388 ЦК України, постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: dismissed