Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В серпні 2016 року представник в інтересах [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісна компанія «Простір» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати недійсним договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкових територій від 01.02.2012 № 605/46/оф. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 01.02.2012 укладено Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкових територій № 605/46/оф (далі по тексту - Договір). Разом з тим, відповідач на момент укладення Договору не був балансоутримувачем багатоквартирного будинку [ADDRESS], статут відповідача не передбачає можливості надання послуг з утримання будинків і споруд, відповідач не має права бути учасником договірних правовідносин з надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із кінцевим споживачами в будинку, а при укладанні оспорюваного правочину відповідач знав, але про вказану обставину позивача не повідомив. Відтак, відповідач ввів позивача в оману щодо належних йому прав. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, з тих підстав, що позов є безпідставним та необґрунтованим, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що спірний Договір вчинений під впливом обману, крім того відповідач вважає, що позивач просто намагається уникнути виконання зобов'язань за спірним Договором. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Позивач зазначає, що спірний Договір повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що відповідач умисно замовчав ту обставину, що він не є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та ту обставину, що у останнього відсутні повноваження щодо укладення договорів з надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із кінцевими споживачами, чим ввів позивача в оману щодо прав відповідача на укладання договору з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.При чому, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. В судовому засіданні встановлено, що 01.02.2012 між сторонами укладено Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкових територій № 605/46/оф (а.с. 51). Предметом вказаного Договору є забезпечення Виконавцем (відповідачем) надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS], а Споживачем (позивачем) - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим Договором (п. 1 Договору). Виконавець надає послуги відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг (п. 2 Договору). Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Статутом відповідача, затвердженого Загальними зборами учасників Протокол № 2 від 15.03.2008, передбачено, що з метою забезпечення цілей Товариства, останнє здійснює, з-поміж іншого, такі види діяльності: експлуатація житлового та нежитлового фонду, забезпечення мешканців будинку комунальними та іншими послугами, управління нерухомим майном (а.с. 35-50). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що Статут відповідача передбачає такий вид надання послуг, як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій власникам нежитлових приміщень. Щодо того, що відповідач не є балансоутримувачем, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як встановлено судом у цій справі, 27.02.2003 між Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» та Дочірнім підприємством «Простір», правонаступником якого є позивач у відповідності до пп. 1.1. Статуту, укладено Договір № 1 про приймання-передачі житлового комплексу в експлуатацію від 27.02.2003 (а.с. 91), предметом якого є передача ДП «Простір» функцій з утримання житлового комплексу і прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] та проведення розрахунків з власниками житлових і нежитлових приміщень з подальшим укладенням договору на обслуговування з об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку. Метою вказаного Договору є забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого обслуговування та ремонту житлового фонду, його технічного обладнання, надання житлово-комунальних послуг, дотримання санітарного стану прибудинкових територій для створення мешканцям будинків належних умов проживання. В подальшому Розпорядженням ШРДА від 14.04.2005 № 668 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків [ADDRESS], [ADDRESS]» (а.с. 92) затверджено Перелік об'єктів житлового та господарського призначення, що приймаються в експлуатацію, яким на ДП «Простір» покладено обов'язок експлуатації та прийняття на баланс житлового будинку [ADDRESS]. Приймання в експлуатацію вказаного будинку підтверджується Актом від 13.06.2003 № 270 (а.с. 93-94), прийняття на баланс підтверджується Підтвердженням (а.с. 96) та Актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс (а.с. 97-99). В матеріалах справи також наявна Бухгалтерська довідка, з якої вбачається, що будинки [ADDRESS], [ADDRESS] не є активом підприємства, тому з 2011 року вказані будинки утримуються на позабалансовому рахунку підприємства у відповідності до норм чинного Податкового кодексу України (а.с.100). Як вбачається з матеріалів справи, балансоутримувач будинку [ADDRESS] не призначався ані ШРДА, ані Київською міською радо (лист ШРДА від 29.07.2016 №109/03/31-6342, а.с. 65, лист Департаменту житлово-комунальної інфраструктури від 25.07.2016 № 058/4/1-058/4/1-7244). Рішенням від 15.12.2011 № 844/7080 «Про впорядкування прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва житлового фонду, гуртожитків, інженерних мереж та об'єктів соціальної інфраструктури» делеговано районним в м. Києві державним адміністраціям п раво визначати балансоутримувачів прийнятих в експлуатацію новозбудованих та відомчих житлових будинків, в яких не створені об'єднання співвласників багатоквартирних будинків. Вказане рішення приймалось вже після того, як будинок [ADDRESS] було прийнято в експлуатацію, а відтак посилання позивача на вказані докази як підставу для задоволення своїх позовних вимог суд відхиляє як непослідовні та як такі, що не узгоджуються із оглянутими вище документи щодо прийняття на баланс будинку, що за датою винесення прийняті раніше та є чинними, оскільки зворотнього не доведено. Із листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури від 25.07.2016 також вбачається, що у період оголошення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку до моменту визначення переможців конкурсу і укладення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій продовжують надавати у відповідних багатоквартирних будинках виконавці таких послуг, які надавали їх до початку проведення конкурсу. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Отже, з наведеного вище не вбачається, що відповідач не мав права укладати оспорюваний договір з позивачем. Крім того, позивачем в розумінні ст. 60 ЦПК України не доведено наявності в діях відповідача умислу, не доведено істотність значення обставин (зокрема прав відповідача на укладення відповідного Договору), щодо яких позивача було введено в оману, і сам факт обману взагалі. Відповідач як виконавець, надає послуги з утримання будинку та прибудинкових територій у відповідності до положень Статуту, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та на підставі Договору, як і передбачено нормами чинного законодавства, а позивач їх отримує, оскільки зворотнього суду доведено не було. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтягають задоволенню, оскільки в судовому засіданнідоводи позивача про недійсність оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Щодо прохання позивача під час промови в судових дебатах в разі недоведеності умислу в діях відповідача застосувати іншу норму закону і визнати оскаржуваний договір недійсним у зв'язку з помилкою, то суд звертає увагу останнього на ту обставину, що письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України позивач не подавав. Стаття 229 ЦК України регулює недійсність правочину внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення; ст. 230 ЦК України - недійсність правочину внаслідок навмисного введення сторони в оману.Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Суд не вправі змінити правове обґрунтування позову та застосувавши як підставу для задоволення позову ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки), на яку позивач не посилався при його пред'явленні, оскільки в такому разі суд в порушення вимог ст. 303 ЦПК України вийде за межі позовних вимог.

Outcome: dismissed