Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

В провадженні суду перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач просить задовольнити позов про поділ майна подружжя у спосіб передачі в особисту власність [PERSON] однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , з залишенням в особистій власності [PERSON] двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . На обґрунтування вимог посилається на ту обставину, що спірне майно було набуте в шлюбі сторін спору, а відтак на нерухомість поширюється режим спільної сумісної власності подружжя; оскільки після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди про поділ спільно нажитого майна, лише в судовому порядку [PERSON] взмозі захистити право на належне йому майно. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просить вимогу задовольнити. Представник відповідача позов заперечив, направив суду мотивований відзив на вимоуг позивача - просить відмовити в задоволенні заяви [PERSON] , відмову мотивує тим, що хоча майно й було набуте в шлюбі сторін спору, разом з тим джерело придбання були особисті кошти відповідачки, котра на час придбання спірного майна хоча й перебувала в зареєстрованому шлюбі, однак сімєю з позивачем уже давно не проживала, їх шлюбі відносини були припинені, участі у придбанні спірного майна позивач не брав. Заслухавши пояснення та дослідивши докази судом встановлено наступні обставини. Шлюб між сторонами був укладений 23 травня 1992 року. В шлюбі у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] [INFO] . В зв`язку з важким фінансовим станом в сім`ї, в 2003 році відповідача [PERSON] виїхала в Португальську Республіку, щоб заробити кошти. За період з 2003 року відповідачка [PERSON] працювала в Португальській Республіці. На підтвердження викладеного стороною відповідача надано суду наступні докази: Контракти на роботу, які були укладені роботодавцями в Португальській Республіці з відповідачкою [PERSON] . Шлюб розірваний рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області 01.02.2021 року, разом з тим відповідачка стверджує, що з 2006 року позивач [PERSON] з [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини, вони не проживали разом, не вели спільного господарства, не підтримували подружніх стосунків. Крім того, [PERSON] повністю утримувала дитину сторін спору. [INFO] на імя [PERSON] , яка є титульним власником майна, було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 55,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Продаж зазначеної квартири вчинився за суму 100471,86 грн. Судом також встановлено, що 30.06.2008 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики на суму 20 000 доларів США, під зобов`язання повернути кошти до 2019 року. Як стверджує сторона відповідача означені кошти було використано на придбання зазначеної вище квартири, котра придбавалася з метою проживання їхнього сина сторін справи [PERSON] . Як показав допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , він проживав та зареєстрований в цій однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним в даній квартирі проживають його дружина і донька. Також судом встановлено, що 08 вересня 2005 року відповідно договору №91 на дольову участь у будівництві житла на 2004-2007 роки (далі- Договір) [PERSON] (далі-Довіритель) доручила, а ВАТ «Тернопільбуд» в особі голови правління Лила Василя Йосиповича (далі-Повірений) прийняв на себе функції «Замовника» та «Інвестора» та зобов`язувався від імені та за рахунок «Довірителя» здійснити юридичні та фактичні дії, пов`язані із будівництвом 102-х квартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] . Для виконання доручення «Довіритель» перераховує грошові кошти «Повіренному» у порядку та у розміру , визначеному п.3. 1 даного Договору. Згідно Договору планова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] на момент укладення договору складала 100329 грн. Відповідно п.3.1 Договору «Довіритель» здійснює фінансування будівництва житла шляхом перерахування коштів на поточний рахунок «Повіреного» наступним чином : -27193 гривні або 27% вартості квартири зараховується згідно заяви [PERSON] ; -73% вартості квартири «Довіритель» зобов`язується перераховувати «Повіреному» поквартально (до 10 числа наступного місяця) строком до 30 березня 2007 року. В п.5.1 Договору зазначається, що грошові кошти , отримані «Повіреним» у зв`язку із виконанням даного Договору є власністю «Довірителя». У «Довірителя», який повністю вніс свій дольовий внесок за квартиру у порядку , передбаченому п.3.1 Даного договору виникає право власності на вказане майно на підставі ст.15 Закону України «Про власність». Договором від 29.12.2005 року на дольову участь у будівництві житла на 2005-2007 роки згідно п.2.2 планова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] збільшена та на момент укладення договору складала 120259 грн. Виконавчим комітетом Тернопільської Міської Ради винесене рішення №1629 від 20.08.2008 року про оформлення права власності за [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 10 жовтня 2008 року Виконавчим комітетом Тернопільської Міської Ради був виданий ордер [PERSON] на житлове приміщення площею 21,8 кв.м. в будинку [ADDRESS] . 02 квітня 2009 року [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 46,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що спірне майно було набуте в шлюбі сторін спору, а відтак на нерухомість поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Натомість відповідачка наголошує, що з 2006 року [PERSON] з [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини, він не приймав участі у фінансуванні дольової участі у будівництві житла; на підтвердження проживання та офіційного працевлаштування в Португальській Республіці, й отримання там доходу з 2003 року, відповідачка надала на дослідження звіт з Районного центру соціального забезпечення в м.Лісабон, змістом якого вбачається, що за період з 2003 по 2010 роки відповідачкою отримано дохід в сумі 34 538, 19 євро. [PERSON] стверджує, що [PERSON] за період з 1992 року по 2010 рік не отримував доходів, які б дозволили йому вкладати кошти на придбання даних квартир. Відсутність в останнього доходу стверджується листом ГУ ДПС в Тернопільській області віл 08.09.2021року, змістом якого вбачається, що інформація про одержані [PERSON] суми виплачених доходів та сплачених податків за період 0 1998 по 31.12.2020 року відсутня, надати відомості про одержані доходи та сплачені податки до 1998 року неможливо. Окрім цього твердження позивача, викладене в позовній заяві, що на придбання спірної квартири ним було витрачено 48 900 дол. США, розміщених на депозитному рахунку в ВАТ КБ Надра, не знайшло підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів існування в позивача означених коштів, останній не надав. Вирішуючи спір суд наголошує таке. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності. Сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 травня 1992 року, який було розірвано рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області 01.02.2021 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достатності, і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому не йдеться про встановлення режиму окремого проживання подружжя на підставі рішення суду, а йдеться про фактичне припинення шлюбних відносин, тобто шлюб не розірвано, але особи не живуть однією сім`єю, проживають в різних місцях, не ведуть спільного господарства, мають кожен власний бюджет. Важливим в цій ситуації є також і джерело з якого походить вказане майно, а саме його фінансова сторона. В разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності, велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя відносяться ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов 'язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. З метою доказування викладеного у відзиві, також Судом було допитано свідка [PERSON] . Останній показав, що він 1992 р.н. і є сином сторін справи. У батьків було скрутне матеріальне становище, в сім]ї грошей не було. З цієї причини мама свідка поїхала за кордон в Португалію приблизно на 9 років. Десь через 2 роки після виїзду змогла працевлаштуватися офіційно, іноді відвідувала Україну. Свідок пригадав, що якось через рік після виїзду за кордон мама йому передзвонила, це було взимку на свята, і сказала, що передасть передачу (телефон, який дуже хотів свідок), та повідомила, що вони з батьком вже не живуть разом, що у батька є інша жінка, і щоб свідок за це не сердився (подія відбувалася, коли свідку було 12 років, зараз 29, тобто виходить в 2004 році). На той час свідок жив з бабусею та дідом в м. Чортків. Мама досить довго там працювала, й перед днем народження свідка приїхала, та купила квартиру. Після цього знову поїхала в Португалію, сказавши свідку що треба заробляти гроші на ремонт та на навчання свідка. Наступного разу відповідачка приїхала в Україну десь через два роки. Свідок показав, що його батько ніколи їм з мамою не давав грошей, ніколи не допомагав, в батька постійно були якісь жінки. Свідок показав, що спілкувався з батьком вкрай рідко, у них були погані стосунки. Батько свідка не утримував з дитинства, гроші, їжу, одяг передавала мама. На запитання представника відповідача свідок також показав, що батько його знайомив з іншою жінкою. З 2004 року свідок не пам`ятає, щоб батьки жили разом, тато інколи жив у бабусі, або у свої х жінок, або за межами України. Виховувала свідка бабуся з дідусем, або дядько (татів брат). Скільки свідок себе пам`ятає, батьки не жили сім`єю. За правилами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; відтак основоположним принципом цивільного процесу є змагальність сторін. Стороною відповідача доведено Суду, що з 2006 року сторони спору хоча й перебували в зареєстрованому шлюбу, проте фактично припини шлюбні відносини - проживаюли в різних місцях, не вели спільного господарства, мали кожен власні інтереси і бюджет. Судом не встановлено існування між сторонами спору з 2006 року якихось особистих немайнових відносин, притаманних подружжю (духовний сімейний розвиток і побут, розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї) - стосунки [PERSON] та [PERSON] не можна вважати інтимними і такими, що ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності кожен з них жив власним життям, переймаючись власними справами, заробітком грошей, дитину сторін спору виховували бабуся з дідусем, та дядько дитини.

Outcome: dismissed