Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

В позовній заяві предявленій до суду 10 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» /надалі Банк/ просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 65469,46грн., що утворилася внаслідок неналежного виконання зобовязань за кредитним договором. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 листопада 2015 року в позові [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі представник [PERSON] просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, на думку заявника, суд не взяв до уваги того, що мала місце домовленість сторін договору про збільшення строку позовної давності, та у межах строку давності боржник вчинив дії щодо часткового погашення заборгованості та тим самим визнавав суму боргу. Також одним із доводів було те що строк позовної давності переривався, оскільки рішенням суду яке набрало чинності 03 листопада 2011 року з [PERSON] за цим же кредитним договором вже було стягнуто на користь [PERSON] частину заборгованості. Заслухавши доповідь судді, за відсутності позивача від представника якого надійшло клопотання про розгляд справи без нього, також за відсутності відповідача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Суд першої інстанції відмовив в позові, виходячи з того, що договір кредиту, який складав собою письмову заяву позичальника від 06 лютого 2007 року /надалі Заява позичальника/ та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам /надалі Умови/ укладенні між [PERSON] та [PERSON] на суму 1519,2 грн., на строк дії 12 місяців з 06 лютого 2007 року по 04 лютого 2008 року, із сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць, відповідають вимогам матеріального права та мало місце неналежне виконання позичальником взятих на себе за договором зобовязань, у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі що визначена [PERSON] в розрахунку, з яким суд погодився, та суд відмовив в задоволенні позову через пропуск позивачем строків позовної давності. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не повно зясував обставини у справі та не правильно застосував норми матеріального права. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до дійсного змісту наведених норм, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК) та набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. За загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 06 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено кредитний договір /Заява позичальника за підписом сторін/, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 1519,2 грн., на строк дії 12 місяців з 06 лютого 2007 року по 04 лютого 2008 року, із сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць. Та відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів позичальник отримав кошти в кредит в розмірі 1519,2 грн., які в межах визначеного строку не повернув та кредит не погасив, з огляду на що, утворилася заборгованість в розмірі визначеному [PERSON] у відповідному розрахунку та встановлені підстави які вказують на обґрунтованість вимог [PERSON]. Отже вірні висновки суду про неналежне виконання позичальником взятих на себе за Кредитним договором зобовязань, та порушене право [PERSON] підлягало захисту. У той же час, висновок суду про те, що кредитний договір складається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Долучені до справи Умови не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору /постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа N 6-16цс15)/. Разом з тим, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 5.5 Умов, які додані до позовної заяви, визначено що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені та штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Однак, оскільки Умови не містять підпису позичальника та відсутні жодні інші письмові докази які би вказували на те, що сторони погодили збільшення строку позовної давності, відсутні правові підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Отже, ухвалюючи рішення про відмову в позові [PERSON], суд першої інстанції, помилково вважав, що у позивача було право звернутися за захистом свого порушеного права до суду, відповідно до Умов протягом пяти років. Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюється дією саме цієї статті. Із матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір укладено 06 лютого 2007 року, позичальник у відповідності до Кредитного договору порушив строки повернення кредиту та сплати процентів, оскільки до 04 лютого 2008 року зобовязання не виконав. У той же час, Банк відповідно до встановлених обставин, у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, звернувся до суду про стягнення заборгованості тільки 10 серпня 2015 року тобто використав своє право за межами строків позовної давності. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем [PERSON] строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, при цьому судом враховано, що відповідачем [PERSON] під час розгляду в суді першої інстанції в заяві від 02 жовтня 2015 року заявлено вимогу про застосування позовної давності. При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що [PERSON] в жовтні 2011 року вже були предявлені позовні вимоги до [PERSON], про що свідчить надана [PERSON] ухвала Дружківського міського суду від 18 жовтня 2011 року про відкриття провадження у справі. У разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, позовна давність переривається /ч. 2 ст. 264 ЦК України/. Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Тобто, починаючи з жовтня 2011 року строк позовної давності почався заново, разом з тим, з огляду на загальну позовну давність, а не збільшену, як вважав суд першої інстанції, позивач навіть з урахуванням переривання строків давності звернувся до суду з вимогою про захист свого права за межами трьохрічного строку. У той же час, суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності даних та надійності документальних доказів, щодо визнання позичальником боргу та часткового погашення заборгованості, які були вирішальними для результатів розгляду справи, та обґрунтовано вважав що не підтверджено [PERSON] обставин щодо здійснення позичальником останнього платежу 20 липня 2012 року, та наданий [PERSON] розрахунок заборгованості без підтвердження іншими документальними доказами не являється належним та достатнім доказом зазначених обставин. Таким чином, Банк на який покладено обовязок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також [PERSON] не надано доказів з приводу звернення в межах трьохрічного строку з вимогами до [PERSON], а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв'язку з наведеним, рішення суду першої інстанції відповідно до статті 309 ЦПК України слід скасувати, та відмовити в позові через пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності.

Outcome: partial