Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

В провадженні судді знаходиться вищевказана справа. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що її батькам - [PERSON] , померлому [INFO] та [PERSON] , померлій [INFO] , а також моєму братові - [PERSON] , померлому [INFO] , за їх життя був виданий правовстановлюючий документ на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а саме: Свідоцтво про право власності на житло № Дз848 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому м. Кривого Рогу 27.12.1995 року, згідно з розпорядженням №Дз716 від 26.10.1995 року, та зареєстровано в інвентарбюро м. Кривого Рогу в реєстрову книгу 11611, стор.209, запис №209. За їх життя частки у праві спільної сумісної власності визначені не були, договір про поділ вказаного майна не укладався. [INFO] помер позивачки батько [PERSON] . Після його смерті належну йому 1/3 частину вищевказаної квартири успадкувала її мати - [PERSON] . [INFO] померла позивачки мати - [PERSON] . [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, у передбачений законом строк звернулася до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу з метою прийняті спадщини, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки неможливо встановити обсяг спадкового майна, розмір частки спадкодавця [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . За життя мати позивачки склала заповіт від 19.03.2002 року, яким заповіла усе своє майно братові [PERSON] , який помер [INFO] , тобто помер раніше матері. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визначити, що [PERSON] , померлому [INFO] , за його життя належало на праві спільної сумісної власності 1/3 частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , померлій [INFO] , за її життя належало в праві спільної сумісної власності 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачкою право власності на 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні позивач та її представник підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач, будучи неодноразово повідомлений про дачу, час та місце судового засідання до зали суду не прибув, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків: Так, судом встановлено наступні обставини справи: [PERSON] , померлому [INFO] та [PERSON] , померлій [INFO] , [PERSON] , померлому [INFO] , за їх життя був виданий правовстановлюючий документ на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а саме: Свідоцтво про право власності на житло № Дз848 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому м. Кривого Рогу 27.12.1995 року, згідно зрозпорядженням №Дз716 від 26.10.1995 року, зареєстровано в інвентарбюро м.Кривого Рогу в реєстрову книгу 11611, стор.209, запис №209, що підтверджується Свідоцтвом про право власності (а.с. 13). Частки у праві спільної сумісної власності визначені не були, договір про поділ вказаного майна не укладався. [INFO] помер позивачки батько [PERSON] (а.с. 10). Після його смерті належну йому 1/3 частину вищевказаної квартири успадкувала її мати - [PERSON] , що підтвержується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 15.03.2001 року завідуючим Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Рукавіциним І. А., зареєстрований в реєстрі за №1-307, та зареєстрованим в КП «Криворізьке БТІ» у реєстрову книгу 28.03.2001 року за №416 (а.с. 14). [INFO] померла позивачки мати - [PERSON] (а.с. 12). [PERSON] у передбачений законом строк звернулася до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу з метою прийняті спадщини, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки неможливо встановити обсяг спадкового майна, розмір частки спадкодавця [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , про що нотаріусом видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 10.02.2015 року (а.с. 8). Окрім позивачки до нотаріальної контори з заявами про прийнята спадщини після її матері [PERSON] або відмову від спадщини ніхто не звертався, що підтверджено матеріалами спадкової справи, витребуваної за клопотанням сторони позивача (а.с. 34-55). За життя мати позивачки склала заповіт від 19.03.2002 року, яким заповіла усе своє майно братові позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , тобто помер раніше матері (а.с. 56). Спадкова справа після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася (а.с. 26). Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змістуст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що частки в квартирі за адресою: [ADDRESS] не були визначені, а отже слід визначити, що [PERSON] , померлому [INFO] , за його життя належало в праві спільної сумісної власності 1/3 частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , померлій [INFO] , за її життя належало в праві спільної сумісної власності 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) до фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а також встановлені з пояснень сторін в судовому засіданні, а отже позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved