Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і господарських будівель недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є внуками [PERSON], який помер 09.11.1995 року, та [PERSON], яка померла 05.03.1996 року, які були власниками житлового будинку, розташованого в м. Погребище Вінницької області по вул. Нагірна, 70. В зазначеному будинку позивачі разом з батьками проживали до смерті батька [PERSON], яка настала 07.09.1991 року. Оскільки батько помер раніше за діда з бабою, позивачі будучи малолітніми особами на час відкриття спадщини після діда з бабою, вважаються такими, що її прийняли. Однак, вони не можуть оформити право на спадкове майно, оскільки в грудні 2015 року їм стало відомо, що зазначений вище житловий будинок, їхня тітка [PERSON], яка померла 18.03.2008 року, відповідно до договору купівлі-продажу від 14.09.1993р. продала [PERSON]. Оскільки тітка мала психічне захворювання, вважають, що вона не усвідомлювала значення своїх дій, а тому просять визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований по вул. Нагірна, 70 м. Погребище Вінницької області, який укладений 14.09.1993р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контри, зареєстрований в реєстрі №953. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Пояснили, що їхня покійна тітка [PERSON] була інвалідом з дитинства у звязку з психічним захворюванням, а тому при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований по вул. Нагірна, 70 м. Погребище Вінницької області, не усвідомлювала значення своїх дій та на не могла керувати ними. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку і господарських будівель, що розташований по вул. Нагірна, 70 м. Погребище Вінницької області, який укладений 14.09.1993р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контри, зареєстрований в реєстрі №953. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, зазначивши, що з часу укладення договору минуло вже понад 23 роки. На момент укладання договору продавець [PERSON] була дієздатною, усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати. Договір укладений відповідно до вимог закону, які діяли на той час, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] щодо задоволення позову заперечив також, вважаючи його безпідставним. Зясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], яка померла 18.03.2008 року (свідоцтво про смерть а. с. 7), на підставі договору дарування, посвідченого державною нотаріальною конторою 18.03.1987р. за №448, була власником житлового будинку, який розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Нагірна, 70, що підтверджується справкою-характеристикою, виданою Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації від 02.09.1993р. (а. с. 14-15). 14.09.1993р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку і господарських будівель, посвідчений державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №953, відповідно до якого [PERSON] продала відповідачу житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в м. Погребище Вінницької області по вул. Нагірна (колишня Калініна), 70 (а. с. 12-13). Згідно із медичною карткою стаціонарного хворого, [PERSON] була інвалідом ІІ групи у звязку з психічним захворюванням (а. с. 45-68). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №9 від 18.09.2017р. при житті, в тому числі і на час складання договору купівлі-продажу від 14.09.1993р. [PERSON] страждала на хронічне психічне захворювання у вигляді органічного розладу особистості внаслідок перенесеної нейроінфекції, судимного синдрому. На час складання договору купівлі-продажу від 14.09.1993р. [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати (а. с. 165-168). Згідно з розясненнями, що містяться в п. п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Ст.52 ЦК України в редакції 1963 року, визначено, що недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство. До такої угоди застосовуються наслідки, передбачені статтею 51 цього Кодексу. Згідно зі ст. 55 ЦК України в редакції 1963 року, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Ст. 128 ЦК України в редакції 1963 рокупередбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності до ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року,за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 226 ЦК України в редакції 1963 року, жилий будинок (або частина його), що є особистою власністю громадянина або подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу з додержанням статей 101 і 102 цього Кодексу, а також при умові, що від імені продавця, його дружини і їх неповнолітніх дітей не провадилось продажу більше як одного будинку (або частини його) протягом трьох років, за винятком продажу будинків, придбаних через шлюб або спадкування. Ст. 27 ЦК України в редакції 1963 рокупередбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно\~із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~\~\~\~ Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог\~статті 264 Цивільного процесуального кодексу України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та інше. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). В якості підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу в позові та в судовому засіданні зазначено психіче захворювання [PERSON], яке позбавило її можливості чітко усвідомлювати свої дії та розумно керувати ними. Проте, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON], яка померла 18.03.2008р., була визнаною недієздатною через душевну хворобу або недоумство та при укладанні договору купівлі-продажу не усвідомлювала значення своїх дій суду не надано, а судом не встановлено. Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що вказана угода укладена згідно діючого законодавства, а психічний стан [PERSON] дозволяв усвідомлювати наслідки укладання договору. З огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що законних підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним немає, оскільки судом встановлено, що договір на момент його укладання відповідав вимогам діючого законодавства України, відповідав волевиявленню сторін та був спрямований на виникнення правовідносин, у звязку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed