Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В провадженні Томашпільського районного суду Вінницької області знаходиться дана цивільна справа. Згідно заявлених вимог [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позов обґрунтовано наступним. На підставі рішення виконкому Крижопільської селищної ради № 12 від 30 грудня 1991 року його матері був виданий ордер № 336 від 30 грудня 1991 року на вселення в квартиру [ADDRESS]. Разом з нею вселенню підлягали члени її сім'ї, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У встановлений 30 денний термін вони вселилися в квартиру. 03 червня 1999 року позивач уклав шлюб із [PERSON], яка також вселилася в квартиру. [INFO] у нього з відповідачем [PERSON] народився син - [PERSON], який також проживав у квартирі. Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 08 жовтня 2014 року шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом із сином добровільно вибули із спірної квартири на постійне місце проживання в квартиру [ADDRESS], де й надалі проживають. Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Крижопільської РДА про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року апеляційну скаргу позивача було відхилено, а скаргу відповідача [PERSON] - задоволено. Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - скасовано. Зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], в користуванні квартирою [ADDRESS]; забезпечити вільний доступ до цієї квартири та передати ключі від її вхідних дверей. Рішення суду було виконано 17 березня 2016 року в присутності державного виконавця та свідків, шляхом передачі ключів [PERSON] Також позивач зазначає, що не чинив перешкоди в користуванні квартирою з моменту передачі ключів до дня зверення до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини зазначені в ній та доповнив, що [PERSON] вибула на постійне місце проживання в квартиру по [ADDRESS], оскільки три роки в спірній квартирі не проживає взагалі та нею не користується. Його права порушенні як користувача даної квартири на підставі ордера, який отримала його мати ще в 1991 році і який ні ким не оспорений та не скасований. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача повністю підтримав, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, доповнюючи пояснив, що мати позивача отримала квартиру на підставі виданого ордера в 1991 році. [PERSON] вселилася в дану квартиру як член сім'ї наймача і там народився їх син. Після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачкою були неодноразові судові засідання за наслідками проведення яких ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 лютого 2015 року позивача було зобов'язано усунути перешкоди [PERSON] в користуванні спірною квартирою, забезпечити вільний доступ до цієї квартири та передати ключі від вхідних дверей. 17 березня 2016 року дана ухвала апеляційного суду була повністю виконана строною позивача. З моменту виконання вказаної ухвали суду відповідачка у спірній кваритрі не проживає безпричинно, комунальні платежі за квартиру не сплачує, проживає [PERSON] в іншому місці. Щодо наявності у відповідачки неповнолітнього сина, то ця обставина не є перешкодою для задоволення позову. Представник відповідачки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти них категорично заперечив, оскільки [PERSON] договір найму житлового приміщення відповідно до ст. 61, 64 ЖК Української РСР не укладався, тому позивача ніяких прав на спірну квартиру [PERSON] не порушено. 17 березня 2016 року було виконання рішення апеляційного суду під час якого відбулася передача ключів [PERSON], були присутні судові виконавці. Під час передачі ключів [PERSON] застосував до [PERSON] фізичну силу, внаслідок чого було викликано працівників поліції, яким відповідачка написала заяву. За наслідками проведення перевірки по вказаній заяві був складений висновок від 18 березня 2016 року щодо дій [PERSON] З того часу відповідачка за вказаною адресою не проживає. Причиною є те, що вона боїться за своє життя і здоров'я та за свого сина, проживає по [ADDRESS] у своєї знайомої, однак у кого саме пояснити відмовився. Крім цього, згідно ст. 3 ЦПК України ніякі права [PERSON] відсутністю відповідачки у спірній квартирі не порушено так як він не являється наймачем вказаної квартири. Представник третьої особи - Крижопільської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак голова селищної ради надіслав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності їхнього представника. Представник третьої особи - служби у справах дітей Крижопільської РДА в судове засідання не з'явився, однак В.о. начальника служби надіслав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності їхнього представника. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та достовірність показань учасників процесу, сприяючи всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах щодо визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З зазначеного випливає, що законодавство не містить вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року задоволено позов [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], Крижопільської селищної ради Вінницької області за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки служби у справах дітей Крижопільської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], в користуванні квартирою [ADDRESS], забезпечити вільний доступ до цієї квартири та передати ключі від вхідних її дверей. Крім того, даним рішенням суду також встановлено, що спірна квартира на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 червня 2015 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Крижопільської селищної ради Вінницької області від 29 травня 2015 року № 40, є власністю територіальної громади смт. Крижопіль в особі Крижопільської селищної ради, тобто відноситься до комунальної форми власності. Особи, на законних підставах зареєстровані в цій квартирі, якими є сторони у справі та їх неповнолітній син, є квартиронаймачами житла у власника - селищної ради (а.с. 64-67). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 17 березня 2016 року дане рішення Апеляційного суду Вінницької області було виконане шляхом передачі [PERSON], [PERSON] одного ключа від вхідних дверей замка спірної квартири, що підтверджується актом державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Крижопільського районного управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] від 17 березня 2016 року, складеного за участі державного виконавця, понятого [PERSON], сторін [PERSON], [PERSON], а також представника [PERSON] за дорученням - [PERSON] (а.с. 71). З часу виконання рішення суду та передачі позивачем ключа від вхідних дверей [PERSON], а ні вона, а ні неповнолітній син сторін [PERSON] в даній квартирі не проживали, що підтверджується актами, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] (а.с. 90-93). Крім того, факт того, що з березня 2016 року відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, а саме по [ADDRESS] встановлений показами [PERSON] та підтверджений показами в судовому засіданні представника відповідача [PERSON] Згідно вимог ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно вимог ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Проте, представник відповідача [PERSON], посилаючись на висновок Крижопільського відділення поліції Бершадського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про результати розгляду звернення [PERSON] від 18 березня 2016 року, згідно якого було встановлено, що 17 березня 2016 року близько 09:00 год [PERSON] прийшла до колишнього чоловіка [PERSON], який проживає по [ADDRESS], для участі у виконанні рішення суду про усунення перешкод їй та її неповнолітньому синові щоб проживати в даній квартирі. Під час їхнього спілкування на грунті раніше не приязних відносин виникла суперечка де [PERSON] вчинив відносно неї дрібне хуліганство, а саме: погрожуючи фізичною розправою при цьому шарпаючи за верхній одяг. В зв'язку з чим в діях [PERSON] вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КупАП, що є причиною того, що [PERSON] не проживає у даній квартирі, оскільки побоюється за своє життя та здоров'я. Однак, суд не приймає як доказ того, що відповідач більше шести місяців, а точніше з березня 2016 року по даний час не проживає в даній квартирі так як побоюється за своє життя і здоров'я через погрози зі сторни позивача, які відбулися 17 березня 2016 року та підтверджуються вищезазначеним висновком правоохоронних органів від 18 березня 2016 року, оскільки згідно постанови Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 березня 2016 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопрушення. Крім того, посилання в своїх запереченнях представника відповідача на ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 61, 64 ЖК Української РСР про те, що ніякі права [PERSON] відсутністю [PERSON] не порушенні, оскільки між ним та Крижопільською селищною радою не укладено договору найму житлового приміщення є безпідставними, оскільки як вже зазначено вище в рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року встановлено, що [PERSON] та її неповнолітній син, на законних підставах зареєстровані в спірній квартирі та є квартиронаймачами житла у Крижопільської селищної ради. Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що відповідачака [PERSON] була відсутня в житловому приміщенні по [ADDRESS] з поважних причин або, що позивач чи інші особи чинили та чинять перешкоди їй та її синові у користуванні вказаним житлом до суду не надано, що вказує на те, що [PERSON] добровільно залишила спірне житло, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині позову є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про визання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є сином сторін по справі [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованона Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захит, як до так і після народження. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і соціального захисту безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, задля того, щоб визнати неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою позивач має надати дозвіл органу опіки та піклування, який відсутній в матеріалах справи. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем оплачено судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 640-00 гривень (а.с.1), які суд вважає за необхідне стягнути із відповідачки на користь позивача. На підставі викладено,

Outcome: partial