Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом [PERSON], [PERSON] до КП «Одесміськелектротранс», третя особа - Фонд соціального страхування від нещадних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом. Свої вимоги мотивують тим, що вони є вдовою та сином [PERSON], який помер 07.10.2001 року, внаслідок відкритого перелому склепіння та основи черепа, розтрощення мозку, яке сталося при виконанні службових обов'язків на підприємстві КП «Одесміськелектротранс», де він працював на посаді водія тролейбусу. За даних обставин позивачам нанесена моральна внаслідок втрати годувальника та близької людини. [PERSON] та [PERSON] просять стягнути з відповідача на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 200 000 грн. кожному. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 07 жовтня 2001 року [PERSON], працював водієм на тролейбусі марки ЗІУ-9 на маршруті №3 (Застава 1 - парк ім..Шевченка). На зупиночному пункті «Застава-2» о 20.40 [PERSON] вийшов з тролейбусу, взяв з собою інструмент та почав ремонтувати тролейбус, підлізши під нього. В ході ремонту тролейбус покотився та смертельно травмував [PERSON], від чого останній помер. Причиною смерті став відкритий перелом склепіння та основи черепа. Зважаючи на те, що загибеллю чоловіка та батька позивачам спричинена моральна шкода, посилаючись на ч.ч.1,2 ст.1167, ч.2 ст.1168 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), ч.2 ст.153, ст..237-1 Кодексу законів про працю, просили стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди по 200 000грн. на користь кожного позивача. Представник позивачів в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача з заявленими вимогами не погодився, про що надав письмові заперечення стосовно позовної заяви та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивачів є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними. Представник третьої особи в судовому засіданні з заявленими вимогами частково погодився, однак зазначав, що позивачі не обгрунтували суму моральної шкоди по 200 000грн. кожному. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2001 року помер [PERSON], причиною смерті стало відкритий перелом склепіння та основи черепа. Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1, нещасний випадок відбувся 07.10.2001 року з [PERSON], який являється працівником КП «Одесміськелектротранс», на тролейбусній зупинці «Застава-ІІ», який працював на посаді водія тролейбусу, обставинами внаслідок якого відбувся нещасний випадок, передувало те, що 07.10.2001 року водій тролейбусу [PERSON] працював по маршруту № 3 (Застава І - парк Шевченко) на тролейбусі типу ЗИУ-9, інвентарний номер № 679. На зупинці «Застава-ІІ» о 20:40 год. водій вийшов із кабіни взявши із собою викрутку і кришку шафи контакторної панелі в якості підстилки. Кондуктор [PERSON] сиділа на передньому сидінні салону тролейбусу. Через деякий час машина поїхала вперед. Кондуктор забігла до кабіни водія та нажала на тормозну педаль, підтягнула ричаг стоячого тормозу і зупинила тролейбус. Штанги токоприймача зняті з контактних проводів сторонньою особою. Кондуктор вийшла з тролейбусу та побачила [PERSON] лежачим під середньою частиною тролейбусу. В ході розслідування комісія встановила: при виході із кабіни [PERSON] виключив ланцюги управління, автоматичний вимикач високотокових ланцюгів, не встановив рукоятку реверсивного валу контролера в нейтральне положення і не взяв її с собою; не зняв токоприймачі с контактних проводів; не встановив протиструменевий башмак. Поклавши кришку контакторної панелі під передню ліву частину тролейбусу, підповз під нього. Розмістившись під тролейбусом головою біля лівого переднього колеса, за допомогою викрутки відкріпив передній кінець пружини пускової педалі. Пускова педаль під власною вагою опустилася в крайнє нижнє положення, включивши пускові позиції і тролейбус почав рух вперед. В результаті чого [PERSON] отримав смертельну травму. Необхідність зняття [PERSON] пружини пускової педалі не встановлено. [PERSON] допустив порушення законодавця про охорону праці; не виконав елементи зупинки, не виключив ланцюги зціплення, не зняв і не взяв з собою реверсивну рукоятку, не закрив кабіну водія, заліз під тролейбус, чим порушив Положення № 2 посадової інструкції водія тролейбуса; п 1.4.5 Інструкції № 19 по охороні праці водія тролейбуса. Дані факти знайшли своє відображення і в акті розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) 07.10.2001р. о 20.40 год. форми Н-5. Як пояснив в судовому засіданні представник позивачів, ні до відповідача, ні до третьої особи його довірителі з приводу виплати їм моральної шкоди не зверталися. Також представник позивачів не зміг пояснити чому саме моральну шкоду позивачі оцінили в розмірі по 200 000грн. на кожного, вказавши, що позивачі зазнали моральних страждань, які вже тривають більш ніж чотирнадцять років. Спори, що виникають із приводу відшкодування моральної шкоди, повинні відшкодовуватися на підставі законодавства, яке було чинне на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 440-1 Цивільного кодексу України ( в редакції 2001 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Статтею 450 Цивільного кодексу України (в редакції 2001 р.) організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.1992р. розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених ст.456 ЦК. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Правила ст.454 ЦК про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність. Правила цієї норми закону про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної громадянином, залежно від його майнового стану застосовуються у виняткових випадках, коли стягнення шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача в дуже тяжке становище. Згідно ст. 456 ЦК України (в редакції 2001 р.), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. В разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) неповнолітнім дітям - до досягнення шістнадцятирічного віку, а учням - вісімнадцятирічного віку; 2) жінкам, старшим п'ятдесяти п'яти років, і чоловікам, старшим шістдесяти років, - довічно; 3) інвалідам - на строк інвалідності; 4) одному з батьків або подружжя померлого незалежно від віку і працездатності, якщо він не працює і здійснює догляд за дітьми, братами, сестрами або онуками померлого, які не досягли восьми років, - до досягнення ними восьмирічного віку. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.ч.5-7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995р. оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. При застосуванні норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. За змістом ст. 440-1 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Статтею 9 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р., відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору. Підпунктом е пункту 1 ч.1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною першою ст.2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» діяцього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності. Виплата Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України грошових сум на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю застрахованої особи внаслідок нещасного випадку на виробництві членам його сім»ї зазначеним законом не передбачена. Згідно до ст. ст..153, 237-1 Кодексу законів про працю на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, оскільки вини відповідача у заподіянні моральної шкоди безпосередньо позивачам не встановлено, посилання позивачів на норми ч.ч.1,2 ст.1167 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), які передбачали відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є безпідставними, оскільки на момент виникнення правовідносин (07.10.2001р.) діяв Цивільний кодекс України 1963 року, який втратив свою дію у зв»язку з набранням законної сили Цивільного кодексу України 2004 року та яким не передбачено відшкодування підприємством моральної шкоди незалежно від його вини якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Посилаючись на викладене, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди.

Outcome: dismissed