Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

В провадженні Києво-Святошинського районного суду київської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON], яка дії від імені та в інтересах [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним укладеного кредитного та іпотечних договорів. Дана справа була надіслана за підсудністю з Голосіївського районного суду м.Києва, згідно ухвали суду від 07.07.2014 р.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.03.2007 р. між позивачем та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» був укладений кредитний договір №28807С45. Відповідно до п.2.1. укладеного договору «Відповідач надає позивачу кредит у сумі 400 000,00 дол.США з кінцевою датою погашення 15.03.2028 року на будівництво нерухомості. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, плановості та цільового характеру використання». Далі між сторонами було укладено додаткових угод до кредитного договору, якими змінено графік погашення кредиту. Процентна ставка була визначена за формулою ставки Лібор + 7,17%, але не менше 12,50 % річних. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач вважає, що відповідачем неправильно нараховано проценти та штрафні санкції. Відповідач в односторонньому порядку змінив процентну ставку. Банком порушено положення ст..1056-1 ЦК України та те, що положення кредитного договору №28807С45 від 23.03.2007 р. є несправедливим по відношенню до [PERSON]. Тому просив суд: визнати недійсним кредитний договір №28807С45 від 23.03.2007 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», повністю. Визнати недійсним іпотечний договір №28808Z212 від 17.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», повністю. Виключити з Державного реєстру іпотек запис № 1362 від 17.09.2008 року про державну реєстрацію Договору іпотеки №28808Z212 від 17.09.2008 року. Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис за № 1363 від 19.09.2008 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №28808Z212 від 17.09.2008 року. Представник позивача, після оголошеної перерви в судовому засіданні, у судове засідання не з'явилася. Повідомлялась належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка. Причини неявки суду не повідомляла. Свої пояснення надала в судовому засіданні від 22.10.2014 р., позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Надав до суду клопотання про слухання справи у його відсутність. Проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Просив суд відмовити. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши раніше надані в судовому засіданні пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст..536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов2язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що 23.03.2007 р. між позивачем та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» був укладений кредитний договір №28807С45. Відповідно до п.2.1. укладеного договору «Відповідач надає позивачу кредит у сумі 400 000,00 дол.США з кінцевою датою погашення 15.03.2028 року на будівництво нерухомості. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, плановості та цільового характеру використання». Далі між сторонами було укладено додаткових угод до кредитного договору, якими змінено графік погашення кредиту. Процентна ставка була визначена за формулою ставки Лібор + 7,17%, але не менше 12,50 % річних. Позивач не виконував належним чином зобов»язання за договором, не здійснював щомісячне погашення кредиту, не сплачував відсотки у розмірах і у строки, передбачені договором, в зв»язку з чим відповідач звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом про стягнення заборгованості. Додаткові угоди до кредитного договору №1 від 17.09.2008 р., №2 від 04.03.2009 р., №3 від 14.10.2009 р. та №4 від 21.06.2012 р. були укладені між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» за згодою сторін, підтверджується підписами сторін кредитного договору. Підвищення процентної ставки можливе лише у разі невиконання позичальником умов щодо надання звітності протягом строку дії відстрочення погашення кредиту та є домовленістю між сторонами кредитного договору, але не є збільшення відповідачем в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки. Тобто твердження позивача про односторонню зміну процентної ставки кредитного договору суд оцінює критично. Посилання позивача на положення ст..1056-1 ЦК України суд оцінює критично, оскільки дія Закону України №661-VІ від 12.12.2008 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 10.01.2009 р. та яким доповнено ЦК України ст..1056-1, - не поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. Кредитний договір між сторонами було укладено 23.03.2007 року, а вищевказаний закон набрав чинності 10.01.2009 р.. Відповідно до ст..628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, укладаючи кредитний договір та додаткові угоди до кредитного договору, сторони були вільні у визначенні ними умов та дійшли згоди щодо усіх істотних умов даних договорів, підтвердили своє волевиявлення шляхом підписання договорів. Тобто твердження позивача, що положення кредитного договору №28807С45 від 23.03.2007 р. є несправедливим по відношенню до позивача, суд оцінює критично. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 202-204, 215 ЦК України,

Outcome: dismissed