Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області перебуває вказана позовна заява, в якій позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 1/2 частка вказаної квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло та Ѕ частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2020. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який з серпня 2018 року у квартирі не проживає, оскільки виїхав на постійне проживання до Російської Федерації, його особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті комунальних послуг відповідач не приймає, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовну заяву просила задовольнити. Відповідач надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив провести розгляд справи за його відсутності. Також надав копію посвідки на проживання іноземного громадянина № [NUMBER] від 20.07.2018 року, в якій мається відмітка про реєстрацію за іншою адресою. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на жило № [NUMBER] від 25.10.1996 року, виданого Об`єднанням підприємств ЖКГ м.Маріуполя, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 18.11.1996 року за № 36691, [PERSON] належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] та Ѕ частка зазначеної квартири належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори за №1-246, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно24.06.2020 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №213839882. Згідно інформаційної довідки управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 081-13.07-02943 від 01.07.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту про не проживання та відсутності особистих речей, складеного головою ОСББ «Престиж-287» за адресою: [ADDRESS] [PERSON] з 29.08.2018 року не проживає, особисті речі останнього в квартирі відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира [ADDRESS] , відповідач позовні вимоги визнав, зареєстрований за іншою адресою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Частиною 1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн., що відповідає встановленому абз.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону «України «Про судовий збір розміру» на час його сплати. Враховуючи, що в відповідач визнав позов, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, інша частина судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved