Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

В провадженні Погребищенського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Плисківської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 22 листопада 2005 року вона зареєстрована та проживає [INFO]. Зазначений житловий будинок, господарські будівлі та споруди належали на праві власності [PERSON], яка була зареєстрована та проживала [INFO]. За час проживання в будинку позивач вела домашнє господарство, підтримувала чистоту та порядок в будинку, оплачувала комунальні послуги. 09 листопада 2015 року [PERSON] померла, а позивач на сьогоднішній день продовжує проживати у вказаному житловому будинку, тому просить визнати її право власності на цей будинок за набувальною давністю. В судове засідання позивач не зявилась, подала заяву у яких позовні вимоги підтримала, справу просила розглянути у її відсутності. Представник Плисківської сільської ради до суду не зявився також, подав заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось. Зясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході судового розгляду справи встановлено, що з 2005 року [PERSON] користується житловим будинком № 6 по вул. Тітова в с. Плисків Погребищенського району Вінницької області, загальною площею 70.0 кв.м., житловою площею 45.0 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами. Право власності на житловий будинок належав на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок №100 [PERSON], яка померла 09 листопада 2015 року. Позивачка постійно підтримує чистоту та порядок в будинку, оплачує комунальні послуги, веде домашнє господарство. З приводу проживання в будинку до позивачки ніхто не предявляє претензій. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки Плисківської ради № 337 від 23.04.2018 року (а.с.15) [PERSON] проживає в житловому будинку по вул. Тітова, 6 в с. Плисків Погребищенського району Вінницької області. Вказане підтверджується довідкою (випискою з будинкової книги) (а.с.17) згідно якої позивач дійсно проживає за адресою: [INFO]. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно проживати у житловому будинку № 6 по вул. Тітова в с. Плисків Погребищенського району Вінницької області, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved