Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

В провадженні Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг, в якому позивач просить суд визнати недійсними, такими, що не являються дозволеними позивачем, транзакції, визнати недійсними, такими, що являються безпідставними, транзакції, зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на картковому банківському рахунку. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що являється клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та як фізична особа користується послугами банківської установи у вигляді розміщення власних грошових коштів на поточному рахунку та використання кредитних коштів банківської установи. Користування банківськими послугами здійснювалося нею за допомогою відкритого банківського рахунку, доступ до якого забезпечувався відповідною банківською картою, власником якої являється Відповідач. Так, з метою користування послугою банківської установи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на її користь було видано пластикову банківську карту «Універсальна» за номером [NUMBER] , на підставі угоди № 8АМОНУ/РС00039080406 від 27.11.2017 року З моменту надання доступу до користування фінансовими послугами банківської установи, вона добросовісно використовувала відкритий банківський рахунок, жодних дій, направлених на розголошення відомостей щодо номерів рахунку та способів доступу до них третім особам, ніколи не допускала. В її користуванні перебуває сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», з номером [NUMBER] , яка, крім засобу зв`язку, також використовувалася нею як фінансовий номер, на адресу якого надходили відповідні СМС-повідомлення, які підтверджували будь-який рух грошових коштів на вищезазначених відкритих банківських рахунках, та з допомогою якої здійснювалася ідентифікація клієнта у відповідних електронних ресурсах банку. За весь час користування вищезазначеним номером мобільного телефону вона на адресу третіх осіб ніколи не передавався, доступ до телефонного номеру мала виключно вона. 06.11.2018 року, близько 12 год., позивач, під час перебування в м. Дніпро, на вул. Пастера, виявила, що її мобільний телефон з номером [NUMBER] відсутній по причині втрати або викрадення, при цьому жодні інші речі, в тому числі документи, що встановлюють особу, та вищезазначена банківська карта із її володіння не вибували. З метою відновлення втраченої разом з мобільним телефоном сім-карти, вона в цей же день 06.11.18 року, близько 13 год., звернулась на адресу сервісного центру оператора мобільного зв`язку «Київстар», за адресою м. Дніпро проспект Дмитра Яворницького, 52 (приміщення магазину « ЦУМ »), де за її заявою, на протязі 30 хвилин було випущено дублікат сім-карти з номером [NUMBER] . Відразу після випуску дублікату сім-карти з номером [NUMBER] , 06.11.2018 року, близько 13 год. 30 хв. вона встановила її в інший мобільний телефон, при цьому сім-карта продовжувала працювати в звичному режимі. Додатково нею від консультанта оператора мобільного зв`язку «Київстар» було отримано інформацію, що після випуску дублікату сам-карти з номером [NUMBER] , первісна сім-карат з таким же номером припинила діяти, так як за технічними нормами в мережі мобільного зв`язку не може одночасно працювати дві сім-карти з однаковими номерами. Вона продовжила користуватися власним мобільним телефоном з номером сім-карти [NUMBER] , при цьому телефон працював в звичному режимі, без будь-яких блокувань чи технічних помилок. 11.11.2018 року вона мала намір скористатися послугами з поповнення рахунку номеру мобільного зв`язку [NUMBER] , для чого за допомогою мобільного телефону через мережу Інтернет здійснила вхід до особистого електронного кабінету банківської системи «Приват 24», за допомогою якого отримала доступ до даних карткового банківського рахунку № [NUMBER] . Вхід до особистого електронного кабінету банківської системи «Приват 24» нею було здійснено з використанням попередньо зареєстрованих даних, з введенням паролю, який був відомий тільки їх. Жодних перешкод для входу в банківську систему «Приват 24» не відбулося. Після входу до банківської системи «Приват 24» вона встановила, що її банківська карта [NUMBER] з невідомих причин має від`ємне значення, що вказувало на використання кредитних грошових коштів. Так як вона самостійно жодні кредитні грошові кошти з банківської карти № [NUMBER] не використовувала, то для з`ясування обставин виникнення боргу за кредитом, відразу 11.11.2018 року зателефонувала до телефонного сервісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером 3700, де оператором банківської установи було надано роз`яснення, що 07.11.2018 року за картковим банківським рахунком № [NUMBER] було ініційовано дії, направлені на збільшення кредитного ліміту до 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн., після чого більша частина грошових коштів була переказана на іншу банківську картку в іншій банківській установі. Внаслідок проведених банківських операцій залишковий баланс за картковим банківським рахунком № [NUMBER] станом на 07.11.2018 року склав - 44 925 грн. 52 коп. 12.11.2018 року вона особисто звернулась до відділення АК КБ «ПРИВАТБАНК» де отримала письмову виписку з карткового банківського рахунку № [NUMBER] , у якій було підтверджено факт проведення банківських операцій по збільшенню кредитного ліміту та переказу грошових коштів. Після ознайомлення з даними банківської виписки, вона встановила, що фактично відносно неї, за невідомих обставин, були вчинені шахрайські дії, так як всі банківські операції по збільшенню кредитного ліміту та подальшого переказу грошових коштів на іншу банківську карту були здійснені без її дозволу та відома. Так, 07.11.2018 року невідомою особою, без дозволу її, як користувача банківського рахунку, було здійснено банківські операції. Вона намагалася в досудовому порядку врегулювати виниклий спір з АТ КБ «Приватбанк», повідомивши як в телефонному, так і в письмовому режимі про обставини несанкціонованого збільшення кредитного ліміту та переказу грошових коштів з її банківського рахунку, однак 21.12.2018 року на її адресу надійшов лист АТ КБ «Приватбанк», згідно якого всю відповідальність за проведені банківські операції було покладено на неї, з мотивів їх проведення з використанням особистих даних користувача банківського рахунку. Такий чином, не наводячи жодних доказів чи навіть обґрунтованих підозр, відповідач фактично переклав провину за фактом несанкціонованого доступу до банківського рахунку на неї. Вважає, що позиція відповідача з вищевказаних обставин являється протиправною, суперечить вимогам чинного законодавства. Тому за захистом порушених прав вимушена звернутися до суду. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала задовольнити. Пояснила, що дійсно отримувала кредитну карту у АТ КБ «Приватбанк». У неї викрали телефон у м. Дніпро вул. Пастера. Вона виготовила дублікат сім-карти, користувалася своїм телефоном без жодних проблем. Про те, що їй збільшили кредитний ліміт, не знала. При намаганні поповнити мобільних рахунок, виявила від`ємне значення на своїй кредитній картці. Однак гроші з неї вона не знімала. По факту крадіжки телефону звернення до поліції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Пояснив, що на момент зняття з кредитної карти позивача коштів, фінансовий номер телефону її не змінювався, пароль не змінювався. Позивачем було допущено порушення правил надання банківських послуг, внаслідок чого банк несе ризик збитків. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що з метою користування послугою банківської установи АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача було видано пластикову банківську карту «Універсальна» за номером [NUMBER] , на підстав угоди № SAMDNWFC00039080406 від 27.11.2017 року. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором виконувала належним чином і станом на 15 січня 2019 року не мала заборгованості по кредиту. Маючи намір скористатися послугами з поповнення рахунку номеру мобільного зв`язку [NUMBER] , для чого за допомогою мобільного телефону через мережу Інтернет здійснила вхід до особистого електронного кабінету банківської системи «Приват 24», за допомогою якого отримала доступ до даних карткового банківського рахунку № [NUMBER] . Вхід до особистого електронного кабінету банківської системи «Приват 24» нею було здійснено з використанням попередньо зареєстрованих даних, з введенням паролю, який був відомий тільки їх. Жодних перешкод для входу в банківську систему «Приват 24» не відбулося. Після входу до банківської системи «Приват 24» вона встановила, що її банківська карта [NUMBER] з невідомих причин має від`ємне значення, що вказувало на використання кредитних грошових коштів. Так як вона самостійно жодні кредитні грошові кошти з банківської карти № [NUMBER] не використовувала, то для з`ясування обставин виникнення боргу за кредитом, відразу 11.11.2018 року зателефонувала до телефонного сервісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером 3700, де оператором банківської установи було надано роз`яснення, що 07.11.2018 року за картковим банківським рахунком № [NUMBER] було ініційовано дії, направлені на збільшення кредитного ліміту до 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн., після чого більша частина грошових коштів була переказана на іншу банківську картку в іншій банківській установі. Позивач намагалася в досудовому порядку врегулювати виниклий спір з АТ КБ «Приватбанк», повідомивши як в телефонному, так і в письмовому режимі про обставини несанкціонованого збільшення кредитного ліміту та переказу грошових коштів з її банківського рахунку, однак 21.12.2018 року на її адресу надійшов лист АТ КБ «Приватбанк», згідно якого всю відповідальність за проведені банківські операції було покладено на неї, з мотивів їх проведення з використанням особистих даних користувача банківського рахунку. Матеріалами справи підтверджено, що позивачем вчинялися дії щодо отримання нової сім-карти, щодо факту втрати (викрадення) телефону надано відомості про звернення до правоохоронних органів, рекомендації про що також надавались працівником банку (дослідження в судовому засідання звукозапису розмов 11.11.2018 року). Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини третьої статі 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Суд наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд виходить з того, що ч. 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Факт отримання кредитної карти не оспорюється, однак позивач сумою кредитного ліміту 44925,52 грн. не розпоряджалася, заявок на збільшення кредитного ліміту не надавала. Частинами 1, 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 ст. 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналіз приведених норм матеріального права вказує, що правочин по укладенню кредитного договору вчиняється сторонами в письмовій формі, яким узгоджуються розмір кредиту, процентів за користування кредитом, у забезпечення виконання кредитного зобов`язання узгоджуються питання застосування до позичальника, в разі невиконання ним своїх зобов`язань, застосування неустойки (штрафу, пені у вигляді комісії як передбаченого договором виду забезпечення виконання зобов`язання) у розмірі визначеному кредитним договором, підписаному сторонами. Кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами, у передбачених законом порядку та формі, досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства. Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 05 листопада 2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено вчинення [PERSON] дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а [PERSON] , виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила ПАТ КБ «Приватбанк» про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. Також банком в односторонньому порядку було збільшено суму кредитного ліміту по кредитній карті, виданій позивачу, про що останню належним чином сповіщено не булою. Вказане також підтверджується звукозаписом розмови позивача з представником банку з якої встановлено, що СМС-інформування на картці у позивача було відключене, тобто про здійснення операцій таких як збільшення кредитного ліміту, переведення коштів її не інформовано. Позивач здійснила всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення своєї невинуватості у здійсненні зазначених дій, а отже, як користувач картки не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При вирішенні спору суд приймає до уваги правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, та від 15 липня 2019 р у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. Підписання анкети-заявки з посиланням на умови надання банківських послуг не є належним підтвердженням укладання кредитного договору. В даному випадку операція збільшення кредитного ліміту не відповідала волі позивача та не надано доказів того, що вона виступала її ініціатором та її особу було встановлено відповідальним працівником банку. Ідентифікація за допомогою електронних пристроїв без відповідної згоди суперечить засадам цивільного права щодо встановлення волевиявлення особи на вчинення певних правочинів. З урахуванням положень пункту 37.2. статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, ПАТ КБ «Приватбанк» не надав доказів, які б спростовували доводи позивача про те, що банківською карткою позивач не користувалася, не втрачала, іншим особам не передавала, ПІН-коду нікому не повідомляла, та взагалі під час здійснення банківських операцій з карткою не була в місті Київ. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15, в якій зазначено, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61-16504св18) вказану правову позицію підтримав. Таким чином, судом встановлено, що позивач, як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції; виявивши безпідставне списання коштів, позивач невідкладно повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, її вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки [PERSON] звільнено від сплати судового збору, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved