Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В серпні 2016 року позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON], Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про звільнення з-під арешту легкового автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі Y7WDJ6A60B0013127, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] , посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім*ї , зокрема 27 вересня 2011 року ними було придбано вказаний автомобіль , який було зареєстровано на імя [PERSON] У серпні 2016 року їй стало відомо про те, що постановою державного виконавця відділу ДВС Артемівського міськрайонного управління юстиції від 28 березня 2013 року на вказаний автомобіль було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на підставі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» в порядку примусового виконання виконавчого листа по справі №2/503/2/2012 про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Зазначає, що вона у виконавчому провадженні не є ані стороною, ані іншим учасником провадження, а автомобіль, на який накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, у звязку з чим, при накладенні на нього арешту повинен був бути дотриманий спеціальний порядок, передбачений законодавством для арешту майна. Вважає,що державний виконавець передчасно наклав арешт на спірний автомобіль, не перевіривши попередньо наявність коштів у боржника та не з*ясувавши наявності у спірного автомобіля інших співвласників, зокрема питання перебування автомобіля у спільній сумісній власності її та відповідача , а тому арешт спірного автомобіля здійснено неправомірно та з порушенням вимог чинного законодавства, що регулює відповідні правовідносини, порушує її право власності у праві спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.09.2016 року до справи в якості співвідповідача залучено Селянське (фермерське) господарство «Рой». Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.В суді апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] (фермерського) господарства «Рой»в суді апеляційної інстанції заперечував проти апеляційної скарги . Відповідачі [PERSON], Бахмутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Донецькій області не з*явилися до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, пояснення представників позивачки та відповідача [PERSON] (фермерського) господарства «Рой» , перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню , а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає. Відмовляючи в задоволені позовних вимог , суд виходив з недоведеності позовних вимог, з посиланням на те, що позивачка повинна була довести, що спірний автомобіль, на який накладено арешт, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя; повинна була надати докази наявності іншого майна, що набуло подружжя, в тому числі неописаного, однак яке підлягає обов*язковому врахуванню при визначенні частки у майні кожного з подружжя з метою вирішення питання про можливість скасування арешту автомобіля; повиння була довести дійсну вартість неподільної речі (автомобіля). Відсутність зазначених доказів позбавляє суд можливості з*ясувати усі обставини у встановленому законом порядку. Проте з вказаними висновком суду погодитися не можна, оскільки його зроблено у зв*язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення за таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 24 квітня 1999 року знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Встановлено, що під час шлюбу , зокрема , 27 вересня 2011 року сторонами було придбано автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі Y7WDJ6A60B0013127, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано на ім *я відповідача [PERSON], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ №568197, дата першої реєстрації 27 вересня 2011 року. Вказані обставини не спростовувалися відповідачем [PERSON] в суді першої інстанції . Встановлено, що відповідач [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні , відкритого на підставі виконавчого листа про стягнення з нього на користь стягувача- Селянського (фермерського) господарства «Рой» суми боргу в розмірі 111100 грн та судових витрат. В ході виконавчого провадження старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції відповідно до постанови від 28.03.2013 року було накладено арешт на вказаний спірний автомобіль . 17 квітня 2013 року державним виконавцем здійснено опис арештованого майна, а саме спірного автомобіля, про що складено відповідний акт. Звертаючись до суду з вказаним позовом , позивачка [PERSON] посилалась на те, що накладення арешту на спірний автомобіль порушує її право власності у праві спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з чч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. У випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження та користування майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу датою першої реєстрації спірного автомобіля вказано 27 вересня 2011 року та зазначено власника спірного автомобіля - [PERSON]. Даних про те, що на час арешту спірного автомобіля позивачка зверталася до суду з позовом щодо поділу вказаного спірного автомобіля та визнання за нею право власності відсутні. З огляду на викладене , апеляційний суд вважає, що державним виконавцем обґрунтовано було накладено арешт на спірний автомобіль, яким до теперішнього часу користуються як позивачка так і відповідач [PERSON], заборгованість за виконавчим листом на теперішній час не погашена, а тому законних підстав для звільнення з-під арешту спірного автомобіля немає. За вказаних обставин . апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Outcome: partial