Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В серпні 2016р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 02 березня 1998 року він разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] придбали у відповідачів за договором купівлі-продажі, укладеним на товарній біржі «Центральна одеська біржа» квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 02 березня 1998 р. в «КП «ОМБТІ та РОН». Зазначав, що на момент укладення вказаного договору, його нотаріальне посвідчення було не обовязковим. Вказував, що при житті, його батьки залишили на його імя заповіти, яким все своє майно заповіли йому. 01 березня 2010 року [PERSON], померла. Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року. Спадкоємцем за заповітом, є він, [PERSON], який прийняв спадщину, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею. 05 грудня 2015 року [PERSON], помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року. Спадкоємцем за заповітом, є він, [PERSON], який прийняв спадщину, оскільки на день смерті батька проживав разом з ним. Стверджував, що при звернення до державного нотаріуса Другої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, оскільки договір купівлі продажу квартири, оформлений на біржі, укладений та зареєстрований в порушенні вимог Закону України «Про товарну біржу», та рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на те, що він не має можливості оформити спадщину після смерті своїх батьків, оскільки законодавством не передбачено оформлення правовстановлюючих документів на імя померлої особи, позивач просив суд визначити, що частки померлих [PERSON] та [PERSON], та його частка у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], складали по 1/3 частини, визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31.2 кв.м., визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31.2 кв.м., яка залишилася після смерті [PERSON], та визнати право власності за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31.2 кв.м., яка залишилася після смерті [PERSON] Ухвалою суду від до участі у справі залучений [PERSON], правонаступник [PERSON], яка померла 27 грудня 2009 року, та [PERSON], який помер 10 лютого 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть та адресною довідкою (а.с.82,96). Представник позивача, діюча за ордером від 22 травня 2017 року та угодою про правову допомогу від 13 лютого 2016 року в судовому засіданні підтримала збільшені позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с. 21, 88). Відповідачі в судове засідання не зявилися, надали заяви про визнання позовних вимог та слухання справи в їх відсутність (а.с.115,118,120). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами до 01 січня 2004 року застосовуються норми ЦК УРСР, п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, а правовідносини, які виникли між сторонами після 01 січня 2004 року регулюються главою 84 книги шостої Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Купівля-продаж житла є договірним зобовязанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 4275, укладеного 02 березня 1198року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], та [PERSON], [PERSON], [PERSON], останнім на праві власності в рівних частках належала квартира [ADDRESS] (а.с.10-12). Договір купівлі-продажу № 4275 від 02 березня 1198року було укладено на товарній біржі «Центральна одеська біржа». 05 березня 1998 року право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в ОМБТІ та РОН (а.с.12). Істотною умовою договору купівлі-продажу житла є умова про ціну, яка в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Факт передачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] коштів продавцям квартири [ADDRESS], тобто [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], підтверджується п.3 договору купівлі-продажу №4275 від 02 березня 1998р., зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН», згідно якого, грошова сума в розмірі 4961,00грн. за відчужувану квартиру, отримана продавцями до підписання договору. Зазначений договір фактично є підтвердженням наміру сторін, досягнення між ними домовленості щодо всіх істотних умов даного договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на квартиру. Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності /право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Судом встановлено, що після укладення зазначеного договору і його реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН», [PERSON], [PERSON], [PERSON] вселилися в квартиру, зареєструвалися та проживали у ній, сплачували комунальні послуги, несли затрати по її утриманню, тобто фактично володіли та користувалися нею. Відповідно до паспорту громадянина України позивача, останній зареєстрований в [INFO] (а.с.7звор.). Підтвердженням факту виникнення у позивача та [PERSON], [PERSON] права власності на вказану квартиру, є реєстрація 05 березня 1998 року її права власності на вищезазначену квартиру в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.12 ). Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторони вказаного вище договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року вважали, що уклали між собою правомірну угоду, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», яка згідно договору та закону, не підлягала подальшому нотаріальному посвідченню. Весь цей час сторони вважали цей договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Суд вважає, що сторони у справі повністю виконали всі умови договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], і ці умови не є протизаконними. Відповідно до технічного паспорта від 06 квітня 2006 року квартира [ADDRESS] складається із двох житлових кімнат, площею 17,3 кв.м.,13,9 кв.м., кухні, площею 5,8 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., коридору, площею 3,9 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31,2 кв.м. (а.с.13). Встановлено, що 01 березня 2010 року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при житті оформила на імя позивача заповіт, яким все своє майно заповідала позивачу (а.с.139). Спадкоємцем за заповітом, є позивач [PERSON], який прийняв спадщину, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею. 05 грудня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 1998 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при житті оформив на імя позивача заповіт, яким все своє майно заповідав позивачу (а.с.138). Спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON], є він, [PERSON], який прийняв спадщину, оскільки на день смерті батька проживав разом з ним. Встановлено, що постановами державного нотаріуса Другої одеської державної нотаріальної контори від 14 липня 2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]та [PERSON], оскільки їх частки у праві власності на квартиру не були визначені та договір купівлі продажу квартири від 02 березня 1998 року, оформлений на товарній біржі, укладений та зареєстрований в порушенні вимог Закону України «Про товарну біржу», та рекомендовано звернутися до суду (а.с.108,109). Отже свідоцтва про право на спадщину за заповітом можливо видати лише після визначення частки померлих у спільному майні. Судом встановлено, що у позивача відсутні документи, які б підтвердили частки померлих в праві спільній сумісній власності на частину квартири [ADDRESS], оскільки при житті батьків позивача, поділ між співвласниками квартири не відбувався, останні не визначали свої частки у праві власності на вказану квартиру, а тому у позивача не має можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Оскільки частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS], на день їх смерті не визначені, то позивач не має можливості оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно. З матеріалів справи вбачається, що позивачу, [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 02 березня 1998 року належало по 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, частка позивача у праві власності на квартиру [ADDRESS], складає 1/3. Частки [PERSON] та [PERSON]. у праві власності на квартиру [ADDRESS], також складають по 1/3. Порядок виділу та поділу майна, що належать особам на праві спільної часткової власності встановлюється Цивільним кодексом України. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. З розяснень п.3.4 Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. вбачається, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна належному померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Суд вважає, що право на отримання документу, щодо визначення частки у праві власності на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на частку спадкового майно в позасудовому порядку. З цих підстав суд може встановити частку спадкодавця у праві власності на нерухоме майно та визнати за спадкоємцем право власності на частку спадкового майна. Суд вважає доведеним факту належності [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1/3 частини квартири [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, площею 17,3 кв.м.,13,9 кв.м., кухні, площею 5,8 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., коридору, площею 3,9 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31,2 кв.м. Крім того, даний факт сторонами не заперечується та не оскаржується. Таким чином, суд вважає встановленим факт володіння померлими [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1/3 частини квартири [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат, площею 17,3 кв.м.,13,9 кв.м., кухні, площею 5,8 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., коридору, площею 3,9 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., у тому числі жилою площею 31,2 кв.м. Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 05 вересня 2017 року вартість квартири [ADDRESS], складає 350680,00 грн. (а.с. 137). Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір складає 3506,80 грн., сплачено позивачем 2337,86 (551,20 +1786,66) грн. Різниця в сумі 1168,94 грн. підлягає стягненню з позивача. На підставі ст.ст. 15,16, 355, 357, 368, 369, 370, 372, 1216, 1226, 1233, 1268,1269,1274 ЦК України

Outcome: approved