Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до ДП «Енергомонтажний поїзд №754» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача вказувала, що 31 березня 2016 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади слюсаря ДП «Енергомонтажний поїзд №754». На день звільнення [PERSON] була нарахована заробітна плата за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2015 року, однак до теперішнього часу розрахунок з [PERSON] здійснено не було. У звязку з викладеним, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просив стягнути з ДП «Енергомонтажний поїзд №754» на користь [PERSON] суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 13705,40 гривень; 2/3 частину середньої заробітної плати за час простою у розмірі 3611,52 гривень; суму середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2016 року по 15 червня 2017 року у розмірі 7492,59 гривень; суму компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 14481,26 гривень. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи на адресу суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник ДП «Енергомонтажний поїзд №754» у відкрите судове засідання не зявився, але від особи надійшли письмові заперечення проти позову та заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд доходить висновку про задоволення даного позову виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON], [INFO], працював в ДП «Енергомонтажний поїзд №754». 31 березня 2016 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади слюсаря ДП «Енергомонтажний поїзд №754». Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В силу ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. На момент звільнення з роботи [PERSON] була нарахована заробітна плата за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2015 року. Однак до теперішнього часу розрахунок з [PERSON] не здійснено. Згідно довідки №28/03/28 від 28 березня 2017 року заборгованість ДП «Енергомонтажний поїзд №754» перед [PERSON] по заробітній платі за період з 01 січня 2013 року по 31 січня 2015 року складає 13705,40 гривень із зазначенням помісячного розміру нарахованої заробітної плати. Згідно ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоровя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може провадити робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців. Як встановлює пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, У справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: 1) оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства; 2) за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоровя чи життя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток; 3) відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з не залежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором; 4) простій з вини працівника в будь-якому разі оплаті не підлягає. [PERSON] виконував свої трудові обовязки слюсаря на підприємстві до січня 2015 року, в той час як працівника було звільнено 31 березня 2016 року. Протягом даного періоду підприємство знаходилось в простої, однак нарахування та виплата заробітної плати [PERSON] з лютого 2015 року до моменту звільнення не здійснювалось. Вини [PERSON] у тому, що підприємство знаходилось у простої не було. Заявляючи вимогу про стягнення суми ненарахованої заробітної плати за час простою підприємства сторона позивача виходить зі ставки в 2/3 частини середньої заробітної плати та періоду простою протягом 16 календарних місяців. З даним розрахунком суд погоджується, у звязку з чим вважає можливим задовольнити відповідну вимогу. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи ту обставину, що при звільненні позивача 31 березня 2016 року [PERSON] адміністрацію підприємства сума заборгованості по заробітній платі виплачена не була, суд погоджується, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки. Заявляючи вимогу про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки сторона позивача виходить з власного розрахунку, зробленого на підставі середньоденної заробітної плати та періоду затримки за період з 31 березня 2016 року по 15 червня 2017 року включно, за яким загальна сума середнього заробітку становить 7492,59 гривень. З даним розрахунком суд погоджується, у звязку з чим вважає можливим задовольнити відповідну вимогу. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Як передбачає ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). В силу ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Заявляючи вимогу про стягнення суми заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації сторона позивача виходить з власного розрахунку, зробленого на підставі встановлених Державною службою статистики України індексів споживчих цін (індекси інфляції), за яким загальна сума компенсації становить 18481,26 гривень. З даним розрахунком суд погоджується, у звязку з чим вважає можливим задовольнити відповідну вимогу. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,3 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з ДП «Енергомонтажний поїзд №754» на користь держави судові витрати, а саме: суму неоплаченого судового збору у розмірі 1600,00 гривень.

Outcome: approved