Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

В серпні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-7) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 193-198): - визнати недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачки, інформацію, оприлюднену відповідачем 1 на своїй сторінці в мережі «Facebook»: [INFO] під назвою: «[INFO]» та на сайті видання «Українська правда», що має доменне ім'я http://www.pravda.com.ua, в розділі «Київ» в статті під заголовком: «[INFO]», що знаходиться за посиланням: [INFO], а саме: - що, [PERSON] є громадянкою Росії; що [PERSON] є російською дачницею; - що: громадянка Росії із Саратова [PERSON] безкарно захопила землю ринковою вартістю на мільйони гривень на березі Дніпра в Оболонському районі; що: Ця громадянка Росії захопила на Оболоні землю і вибудувала замок біля Дніпра; - зобов'язати відповідачів 1, 2 спростувати протягом одного місяця з дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, інформацію: що, [PERSON] є громадянкою Росії; що [PERSON] є російською дачницею; - що: громадянка Росії із Саратова [PERSON] безкарно захопила землю ринковою вартістю на мільйони гривень на березі Дніпра в Оболонському районі; що: Ця громадянка Росії захопила на Оболоні землю і вибудувала замок біля Дніпра. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] у соціальній мережі «Facebook»: [INFO] під назвою: «[INFO]» була поширена відповідачем 1 вищезазначена інформація, яка [INFO] також була розповсюджена на сайті видання «Українська правда», що має доменне ім'я http://www.pravda.com.ua, власником якого є відповідач 2, в розділі «Київ» в статті під заголовком: «[INFO]», що знаходиться за посиланням: [INFO]. На думку сторони позивача, вищезазначена інформація відносно неї є неправдивою, образливою, оскільки принижує її честь і гідність, ділову репутацію, звинувачуючи її у низьких моральних якостях та фактично у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність. З метою захисту порушеного права, позивачка вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, наголошуючи, що позивачка є громадянкою України, у неї на законних підставах перебуває у користуванні інша земельна ділянка, на якій відсутні будь - які споруди та будівлі. В подальшому сторона позивача клопотала перед судом про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, відповідач 1 та її представник проти позову заперечували, надавши суду письмові заперечення на позов. Відповідач 2, в судові засідання не з'являвся, поважності причин неявки суду не повідомив. Свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавались. В судове засідання 23 вересня 2016р. сторони не з'явились, поважності причин неявки сторона відповідачів 1, 2 не повідомила, сторона позивача клопотала про розгляд справи у її відсутність. Суд, ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, відповідача 1, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] відповідачем 1 у соціальній мережі «Facebook»: [INFO] було поширену інформацію під назвою: «[INFO]», а саме: «Громадянка Росії із Саратова [PERSON] безкарно захопила землю на березі Дніпра ринковою вартістю на мільйони грн., де самовільно та дуже самовпевнено побудувала собі маєток вартістю до 3 млн. доларів США, а саме замок з будівлями та басейном (у прибережній захисній смузі, порушуючи норми Земельного та Водного кодексів України), а чиновники КМДА, замість того, щоб застосовувати відповідні заходи реагування, передбачені чинним законодавством, для звільнення київської землі, підготували документи для безкоштовного надання самовільно захопленої земельної ділянки у власність зазначеній громадянці Росії!». Зазначений факт поширення вищезазначеної інформації у соціальній мережі «Facebook» сторона відповідача 1 не заперечувала в судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що зазначена інформація також була поширена на сайті видання «Українська правда», що має доменне ім'я http://www.pravda.com.ua, власником якого є відповідач 2, в розділі «Київ» в статті під заголовком: «[INFO]», що знаходиться за посиланням: [INFO], з посиланням на джерело інформації - відповідача 1. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що вищенаведена інформація, що вона є громадянкою Росії, є російською дачницею і захопила безкарно землю ринковою вартістю на мільйони гривень на березі Дніпра в Оболонському районі стосовно неї є недостовірною. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). У відповідності з п. 1) ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України. В обґрунтування заявлених позовних вимог, стороною позивача було надано суду копію її паспорта громадянина України (а.с. 100 - 102). Крім того, в судовому засіданні представник позивача наголошував, що позивачкою не здійснювалось будівництво на земельній ділянці, яка перебуває у неї в користуванні, площею 0,0872 га., розташована по [ADDRESS], з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва. На даний час, згідно положень ст. 118 ЗК України розроблено проект землеустрою, який погоджений висновками Головного управління Держземагенства у м. Києві, Головного управління земельних ресурсів у м. Києві, Центру державного земельного кадастру, Департаментом містобудування та архітектури КМДА, Головним Управлінням культурної спадщини, Державного управління охорони навколишнього середовища та інших відповідних, вповноважених на то компетентних органів. Також представник позивачки звертав увагу суду, що на зазначеній земельній ділянці площею 0,0872 га відсутні будь - які будівлі чи споруди, а будівля про яку зазначала відповідач 1 належить іншій фізичній особі (а.с. 106-123). У відповідності з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Згідно п. 3), 4) ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації», редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Так, суд вважає, що вислів «Російська дачниця», в розумінні положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» є оціночними судженнями автора, а тому не можуть бути визнані судом недостовірними і такими, що підлягають спростуванню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що інформація, яка була поширена відповідачем 1, стосовно позивачки на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Facebook»: [INFO] під назвою: «[INFO]» та передрукована на інтернет - сторінці http://www.pravda.com.ua, в розділі «Київ» в статті під заголовком: «[INFO]», що знаходиться за посиланням: [INFO], а саме: «… Громадянка Росії із Саратова [PERSON] безкарно захопила землю на березі Дніпра ринковою вартістю на мільйони грн. …», «… побудувала собі маєток…, а саме замок з будівлями…» по відношенню до позивачки є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію останньої. Враховуючи положення ч. 7 ст. 277 ЦК України, з метою захисту прав позивачки, суд вважає вірним зобов'язати відповідача 1 спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Facebook»: [INFO] вищезазначену інформацію про позивачку, поширену на інтернет - сторінці у соціальній мережі «Facebook»: [INFO] під назвою: «[INFO]», шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у цій справі, протягом тридцяти днів з дня набрання рішенням суду у цій справі законної сили. Стосовно вимог позивачки до відповідача 2 про зобов'язання спростувати вищезазначену недостовірну інформацію, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial