Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Управління капітального будівництва Одеської міської ради, ТОВ «Златоград» про визнання інвестиційних прав, третя особа Одеська міська рада. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, позивач посилалась на ті обставини, що 01 вересня 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Златоград» було укладено інвестиційний договір №1/09/2 ИМ, відповідно до умов якого інвестор [PERSON] здійснює внесок інвестицій у вигляді власних (позичених) коштів у розмірі 58128,84 доларів США, що еквівалентно 293550,64 гривень, а підприємство ТОВ «Златоград» здійснює будівництво житлового комплексу «Золоте Руно» за адресою: по вулиці Маршала Малиновського, МРН «Д», обмеженого вулицею Маршала Малиновського, провулком Хвойний, вулицею Багрицького та Люстдорфською дорогою та зобовязується передати інвестору індивідуальний обєкт інвестування у вигляді двокімнатної квартири, будівельний №6, на 21-му загальному, 18-му житловому поверсі (отм.63,00м.) 24-х поверхового будинку, 2-ої черги, загальною площею 84,95кв.м. Після підписання договору, додаткової угоди до договору та на виконання власних зобовязань [PERSON] оплатила суму договору, але договір з боку ТОВ «Златоград» до теперішнього часу не виконаний. Позивач вказує, що початок будівництва був запланований на листопад 2005 року, а завершення будівництва обєкту на грудень 2008 року. Однак обєкт будівництва, на якому розташований обєкт інвестування в експлуатацію не введений, будівництво житлового комплексу знаходиться на стадії котловану. Позивач зазначила, що 06 серпня 2003 року між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та TOB «Златоград» укладений інвестиційно-підрядний договір, відповідно якого Управління капітального будівництва Одеської міської ради є замовником будівництва житлового комплексу «Золоте Руно». Таким чином, Управління капітального будівництва Одеської міської ради, як замовник будівництва, має відношення до будівництва зазначеного житлового комплексу. Однак рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року за згодою сторін розірвано договір оренди на земельну ділянку обєкту інвестування, в звязку з чим, на думку позивача, Управління капітального будівництва Одеської міської ради не визнає інвестиційних прав [PERSON] на обєкт будівництва. Виходячи з викладеного, позивач звернулась з даним позовом до суду, в якому просила визнати інвестиційні права на індивідуальний обєкт інвестування у вигляді: двокімнатної квартири, будівельний №6, на 21-му загальному, 18-му житловому поверсі (отм.63,00м.) 24-х поверхового будинку, 2-ої черги, загальною площею 84,95кв.м. в житловому комплексі «Золоте Руно» за адресою: по вулиці Маршала Малиновського, МРН «Д», обмеженого вулицею Маршала Малиновського, провулком Хвойний, вулицею Багрицького та Люстдорфською дорогою відповідно до інвестиційного договору №1/09/2 ИМ, укладеного 01 вересня 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Златоград». Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Представник ТОВ «Златоград» у відкрите судове засідання не зявився, але від директора товариства надійшла заява про визнання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Представник Управління капітального будівництва Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявився, управління повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявився, третя особа повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заявленого позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом встановлено, що 01 вересня 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Златоград» було укладено інвестиційний договір №1/09/2 ИМ та додаткова угода до договору, відповідно до умов яких інвестор [PERSON] здійснює внесок інвестицій у вигляді власних (позичених) коштів у розмірі 58128,84 доларів США, що еквівалентно 293550,64 гривень, а підприємство ТОВ «Златоград» здійснює будівництво житлового комплексу «Золоте Руно» за адресою: по вулиці Маршала Малиновського, МРН «Д», обмеженого вулицею Маршала Малиновського, провулком Хвойний, вулицею Багрицького та Люстдорфською дорогою та зобовязується передати інвестору індивідуальний обєкт інвестування у вигляді двокімнатної квартири, будівельний №6, на 21-му загальному, 18-му житловому поверсі (отм.63,00м.) 24-х поверхового будинку, 2-ої черги, загальною площею 84,95кв.м. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера, [PERSON] на виконання умов інвестиційного договору №1/09/2 ИМ від 01 вересня 2005 року сплачено у загальному розмірі 292279,00 гривень. Як свідчить лист Управління капітального будівництва Одеської міської ради №1298/2 від 17 вересня 2015 року, на імя Голови правління Асоціації інвесторів «Золоте Руно» [PERSON], 06 серпня 2003 року між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та ТОВ «Златоград» укладено інвестиційно-підрядний договір, предметом якого є співробітництво сторін по будівництву та інвестуванню комплексу житлових будинків та нежитлового торгівельного комплексу «Золоте руно» по вулиці Малиновського на перехресті з вулицею Люстдорфська дорога в місті Одесі. За умовами вказаного договору зобовязання по залученню інвестицій на будівництво обєкта в обємі 100% від вартості і загальної площі покладені на ТОВ «Златоград», Управління капітального будівництва Одеської міської ради відношення до залучення та використання інвестицій не мало. Викладене свідчить, що ТОВ «Златоград» не виконало умови інвестиційного договору №1/09/2 ИМ від 01 вересня 2005 року та додаткової угоди, укладених з [PERSON] Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Суд зазначає, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 4 ч.1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», обєктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші обєкти власності, а також майнові права. Як регламентує ст. 7 ч.5 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися обєктами та результатами інвестицій, включаючи інвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Відповідності до ст. 18\~Закону України «Про інвестиційну діяльність», держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її субєктів. Умови договорів, укладених між субєктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, що погіршують становище субєктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору. Згідно ст. 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність», з метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій. В процесі розгляду цивільної справи судом встановлено, що відповідачі не заперечують проти наявності у позивача [PERSON] інвестиційних прав як інвестора на індивідуальний обєкт інвестування за інвестиційним договором №1/09/2 ИМ від 01 вересня 2005 року, що підтверджується зокрема заявою директора ТОВ «Златоград» про визнання заявлених вимог. Відтак, між сторонами не існує спору щодо інвестиційних прав позивача, оскільки відповідні права прямо передбачені укладеними інвестиційним договором та додатковою угодою та ніким не оспорюються. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки зміст правочину, що був укладений між ТОВ «Златоград» та [PERSON] ніким не оспорюється та не суперечить вимогам закону, підстави для задоволення позову про визнання інвестиційних прав позивача на індивідуальний обєкт інвестування відсутні. Але при цьому, посилання позивача на ті обставини, що обєкт будівництва до теперішнього часу в експлуатацію не введений є підставою для порушення питання про розірвання інвестиційного договору, оскільки позивач виконала власне зобовязання за цим договором, тобто вчинила дії, спрямовані на набуття інвестиційних прав на індивідуальний обєкт інвестування. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на окремі обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Але у позивача право власності на відповідну квартиру не виникло. Порядок оформлення права власності на обєкт інвестування після прийняття такого обєкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення інвестиційного договору Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність». За змістом\~інвестиційного договору позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Даний правовий висновок був сформульований Верховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року по справі №6-1502цс15, яка є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України (ч.1 ст.360-7 ЦПК України), а також відповідає висновкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі від 23 листопада 2016 року по справі №521/83/16-ц (провадження №6-19345св16). Посилання сторони позивача, що рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року, за згодою Управління капітального будівництва Одеської міської ради, земельна ділянка, на якій виконані підготовчі роботи для подальшого будівництва житла перестала бути обєктом інвестування, оскільки відповідний договір оренди земельної ділянки був розірваний, а також посилання на те, що Управління капітального будівництва Одеської міської ради в даному випадку діяло всупереч статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», не знайшли свого підтвердження. Не зважаючи на пропозиції суду в рамках сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи (ст. 10 ч.4 ЦПК України), обґрунтування позову, формулювання вимог та склад осіб, що, на переконання [PERSON], мають відповідати за позовом, не змінювались. Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Як зазначалось, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення вимог сторони позивача. У звязку із висновком суду про відмову у задоволенні даного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed