Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

В проваджені суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом Головного територіального управління юстиції в Одеській області в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Фінляндської Республіки. Обґрунтовуючи пред'явлений позов представник управління юстиції посилалась на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина, [PERSON], [INFO], який народився у м. Санкт-Петербурзі (Російська Федерація) та з 2012 року постійно проживав у Фінляндській Республіці. 11.08.2016року судом першої інстанції м. Хельсінкі, Фінляндської Республіки винесено рішення, згідно з яким батькові надано окремі години для спілкування з сином, яке повинно було проходити на території Фінляндської Республіки. Зустрічі успішно відбувалися до кінця осені 2016 року, після чого батько втратив зв'язок зі своїм сином. В листопаді 2016 року мати залишила дитину проживати з бабусею по материнській лінії у Фінляндії і виїхала в Україну. Наприкінці листопада 2016 року бабуся разом з дитиною виїхали в Україну. 01.12.2016року мати повідомила по телефону, що вона скасовує зустрічі батька з сином в грудні, бо вона з дитиною перебуває за кордоном. Сторона позивача свідчить, що відповідач [PERSON] не повідомила адресу свого проживання та місцезнаходження дитини, зазначивши лише, що дитина в місті Одесі. Позивач, [PERSON] ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього [PERSON] не давав, зокрема на переміщення [PERSON] та спільної дитини в Україну на невизначений строк або на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області вважає, що відповідач, [PERSON] самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав [PERSON], у зв'язку з чим представник управління звернувся з даним позовом до суду від імені та в інтересах [PERSON], в якому просить визнати незаконним вивезення та утримування [PERSON] на території України неповнолітнього, [PERSON], [INFO], та повернути дитину до місця її постійного проживання до [ADDRESS]. У разі невиконання рішення про повернення дитини, у добровільному порядку, зобов'язати [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], передати малолітнього [PERSON], [INFO] батьку, [PERSON] який проживає за адресою: [ADDRESS] для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Фінляндської Республіки, на [PERSON] Допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Фінляндської Республіки. Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, докази належного сповіщення містяться у матеріалах цивільної справи. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку про задоволення заявленого позову, виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2016 року, в період якого у сторін народився спільний син - [PERSON], [INFO]. За рішенням Санкт -Петербурзьського суду (Російська Федерація) від 12.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно даних про особу, видруку із бази даних реєстру населення Фінляндської Республіки від 29.06.2017року, [PERSON], [INFO] зареєстрований громадянином Фінляндії; місце народження: Санкт -Петербург, Росія; постійне місце мешкання: Хельсінкі, Фінляндська Республіка; рідна мова: фінська; ідентифікаційний номер: [NUMBER]; постійна адреса мешкання: [ADDRESS];. Дата переїзду в Хельсінкі: 21.04.2012року. Згідно даних про особу, видруку із бази даних реєстру населення Фінляндської Республіки від 29.06.2017року, батько - [PERSON] зареєстрований громадянином Російської Федерації, ідентифікаційний номер: [NUMBER]; дата переїзду в Хельсінкі: 16.12.2014року; мати - [PERSON] має громадянство Фінляндської Республіки та Російської Федерації, ідентифікаційний номер: [NUMBER]; дата переїзду в Хельсінкі: 10.08.2005 року. Тобто, на момент народження дитини, [PERSON] та [PERSON] на законних підставах постійно проживали на території Фінляндської Республіки та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що 11.08.2016 судом першої інстанції м. Хельсінкі винесено рішення, згідно з яким батькові надано окремі години для спілкування з сином, яке повинно було проходити на території Фінляндської Республіки. З пояснень представника Головного територіального управління юстиції в Одеській області вбачається, що зустрічі успішно відбувалися до кінця осені 2016 року, після чого батько втратив зв'язок зі своїм сином. Орієнтовно в листопаді 2016 року мати залишила дитину проживати з бабусею по материнській лінії у Фінляндії і виїхала в Україну. Ймовірно, наприкінці листопада 2016 року бабуся разом з дитиною виїхали в Україну. 01.12.2016року мати повідомила по телефону, що вона скасовує зустрічі батька з сином в грудні, бо вона з дитиною перебуває закордоном. Відповідач не повідомила адресу свого проживання та місцезнаходження дитини, зазначивши лише, що дитина в Одесі. На підставі заяви та довіреності позивача [PERSON], Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції в Одеській області звернулося до відповідача з метою отримання згоди на добровільне повернення дитини до Фінляндської Республіки. Однак, відповідач, [PERSON] не відповіла на запрошення прибути до Головного територіального управління юстиції в Одеській області й не надала жодних письмових пояснень. 29.08.2017року Міністерство юстиції України звернулося із запитом до Національної поліції України з метою встановлення місцезнаходження дитини на території України. За інформацією, наданою працівником Національної поліції України, відповідач [PERSON] з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS]. Водночас, листом Національної поліції України від 10.10.2017року Міністерство юстиції України було повідомлено, що рішенням суду Фінляндії від 11.08.2017 визначено, що малолітній [PERSON] має залишитися з матір'ю, а позивачеві надано окремі години для спілкування з дитиною. Спілкування повинно було проходити на території Фінляндської Республіки, але у зв'язку з тим, що термін дії паспорта громадянина Фінляндської Республіки у малолітнього [PERSON] закінчився, відповідач звернулася до правоохоронних органів Фінляндії з метою продовження його дії, проте отримала відповідь, що позивач, [PERSON] не надав дозвіл на продовження паспорту. 24.10.2017року з метою з'ясування, чи є переміщення або утримування дитини в Україні незаконним, Міністерство юстиції України звернулося до Центрального органу Фінляндської Республіки, яким є Міністерство юстиції Фінляндської Республіки, з проханням отримати від позивача, [PERSON] письмові пояснення щодо причин ненадання дозволу на продовження дії фінського паспорту дитини, а також висловити його позицію щодо ініціювання судових процедур. 16.01.2018року до Міністерства юстиції України надійшов лист Міністерства юстиції Фінляндської Республіки зі спростуванням того, що позивач, начебто, не надав згоди на продовження дії паспорту, а також надано додаткове обґрунтування заяви про повернення та відповідні документи з метою подальшого ініціювання судової справи, додані до матеріалів справи. З переписки компетентних органів, отриманих стороною позивача вбачається, що відповідач, [PERSON] не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання у Фінляндській Республіці, чим порушує права дитини та позивача, [PERSON], зокрема право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Правова позиція Головного територіального управління юстиції в Одеській області ґрунтується на тому, що виїзд [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] в Україну був здійснений незаконно та порушує права позивача [PERSON] як батька, що підпадає під регламентацію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаага, 25 жовтня 1980 року), до якої Україна приєдналась на підставі Закону України №3303-IV від 11 січня 2006 року, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Фінляндською Республікою - 01 травня 2007 року(надалі за текстом - Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року). Як регламентує частина 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В силу частин 1, 7 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 13 Сімейного кодексу України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно Преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, держави, що підписали цю Конвенцію, твердо переконані в тому, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу, вирішили з цією метою укласти Конвенцію. Як встановлює стаття 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. При цьому в силу статті 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, для цілей цієї Конвенції: a) «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього [PERSON]. Таким чином, наявні всі умови, визначені у статтях 3, 5 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: - дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами: -дитина, не досягла 16-річного віку, а саме:[PERSON] народився [INFO] року та досягне 16-річного віку [INFO] року; - Фінляндська Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; - дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач, [PERSON] не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримування дитини в Україні. Згідно зі статтею 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Так, судом м. Хельсінкі ухвалено та видано три рішення, якими встановлено порядок спілкування позивача, [PERSON] з дитиною на території Фінляндської Республіки: від 08.09.2016року, від 10.01.2017року та від 11.08.2017року, додані до матеріалів справи. Судом було досліджено звіт від 19.11.2016 року «зустрічі під наглядом» (на виконання рішення від 08.09.2016 року), складений здійснювачем нагляду Ісабеллой Рентала, з якого вбачається, що стосунки батька, [PERSON] із сином [PERSON] дуже теплі, батько дбає про потреби сина, намагається всяко приділяти увагу синові, цікавиться його внутрішнім світом, син завжди перебуває у гарному настрої і почувається добре в товаристві батька, дуже радіє кожної зустрічі с батьком. Крім того, згідно останнього рішення суду Фінляндської Республіки від 11.08.2017 року, термін зустріч на 2017 рік обчислюються не годинами, а вихідними днями та тижнями (влітку) сумісного перебування батькам та сина, без застосування відповідного нагляду. Виходячи з викладеного, суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], прагнення реалізації батьківських обов'язків з виховання дитини тощо, що цілком відповідає інтересам самої дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Стаття 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини, Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 31 жовтня 2018 року (справа № 405/2584/17) [PERSON] не було надано суду належних доказів того, що батько [PERSON] фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини чи існує серйозний ризик, що повернення дитини до Фінляндської Республіки загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою. Статтями 157 і 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 СК України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Ухвалюючи рішення в справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» (Maumousseauand Washingtonv. France) (N 39388/05) від 12 липня 2007 року, Європейський Суд дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення, та, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 Цивільного кодексу України). Однак в силу ст. 12, ч.1ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи найкращі інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання до переміщення дитини на територію України була Фінляндська Республіка, а також те, що утримання дитини на території України здійснене матір'ю без згоди батька та порушує право батька на піклування дитиною, в зв'язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги те, що відповідач нехтувала своїми процесуальними правами та не довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Суд наголошує, що матір не позбавлена можливості повернутися до Фінляндської Республіки разом з дитиною і порушувати у встановленому там порядку питання про визначення місця проживання дитини разом з нею. Відповідно до статті 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Outcome: approved