Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], Заячківської сільської ради Христинівського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову сторона позивача посилалась на ті обставини, що 23.09.1972 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Джаманській сільській раді, Новоаненського району, Республіки Молдова. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Проживала їх сім'я в с. Чебанівка, Новоаненського району, Республіки Молдова. Проте, в зв'язку з складними відносинами з чоловіком та військовим конфліктом на території Республіки Молдова, влітку 1992 року вона з дітьми та своєю матір'ю [PERSON] виїхали з Республіки Молдова та оселилися в с. Заячківка, Христинівського району, Черкаської області, де їй надали роботу учителем в сільській школі. Восени того ж року, до них приїхав її чоловік і залишився жити з ними, влаштувавшись працювати трактористом в місцевому сільгосппідприємстві. В той час Заячківською сільською радою їй, як спеціалісту, було надано в користування житловий будинок з господарською будівлею за адресою: вул. Комсомольська, 15 (нині - Вишнева), с. Заячківка, в якому всі члени її сім'ї зареєструвались та почали проживати. Через деякий час на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органом приватизації при виконкомі Заячківської сільської ради їй та членам її сім'ї було видано свідоцтво про право власності на житло від 11.11.1994, згідно якого будинок по вул. Комсомольській, 15 належить на праві приватної, спільної сумісної власності їй та членам її сім'ї - чоловіку [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто кожен став власником 1/4 частини житлового будинку та господарської будівлі. В тому ж листопаді місяці 1994 року, після чергової сімейної сварки, [PERSON] по місцю роботи взяв відпустку і виїхав в невідомому їй напрямку. З того часу будь-який зв'язок з ним втрачено. За майже 23 роки [PERSON] жодного разу не зателефонував, не написав листа, не повідомив іншим способом про місце свого перебування, а також не брав участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг. Він навіть не був присутнім на похоронах їх сина [PERSON], який помер в 2001 році. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився без поважної причини, про час і місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать почтові повідомлення та оголошення в газеті «Чераський край» № 37 ( 20176) від 13.09.2017 року. У відповідності до ст.224 ЦПК України суд вважає, що його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, поскільки на думку суду, у справі є достатньо доказів для слухання справи та прийняття рішення по суті. Поскільки у відповідності до ст.60 ЦПК України сторони мають одинакові права на надання суду доказів у справі, суд вважає, що неявка відповідача свідчить про його небажання захищати свої інтереси у суді і находить за можливе при розгляді справи по суті оцінювати докази надані суду позивачем. Суд вважає необхідним розглянути справу у відсутність відповідача, у порядку заочного провадження. Представник Заячківської сільської ради у судове засідання не зявилась, проте від сільської ради надійшла заява, в якій вказують що позовні вимоги визнають та просять справу розглядати у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач [PERSON] проживала влітку 1992 року позивачка з дітьми та своєю матір'ю [PERSON] виїхали з Республіки Молдова та оселилися в с. Заячківка, Христинівського району, Черкаської області, де їй надали роботу учителем в сільській школі. Восени того ж року, до них приїхав її чоловік і залишився жити з ними, влаштувавшись працювати трактористом в місцевому сільгосппідприємстві. В той час Заячківською сільською радою позивачці, як спеціалісту, було надано в користування житловий будинок з господарською будівлею за адресою: вул. Комсомольська, 15 (нині - Вишнева), с. Заячківка, в якому всі члени її сім'ї зареєструвались та почали проживати. Через деякий час на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органом приватизації при виконкомі Заячківської сільської ради їй та членам її сім'ї було видано свідоцтво про право власності на житло від 11.11.1994, згідно якого будинок по вул. Комсомольській, 15 належить на праві приватної, спільної сумісної власності їй та членам її сім'ї - чоловіку [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто кожен став власником 1/4 частини житлового будинку та господарської будівлі. Згідно довідки Заячківської сільської ради від 28.12.2015 №264, згідно якої [PERSON] на території ради був зареєстрований і проживав з 28.09.1992 по 10.10.1994; Згідно довідки Заячківської сільської ради від 03.07.2017 №166, згідно якої [PERSON], дійсно проживає в будинку по вул. Вишнева, 15, с. Заячківка, Христинівського району, Черкаської області з 1994 року; довідками СТОВ Агрофірма «Заячківка» від 29.12.2015 №№ 133, 134, згідно яких [PERSON] перебував членом колгоспу «Радянська Україна» (на даний час - СТОВ Агрофірма «Заячківка») і працював трактористом з 01.11.1992 по 31.12.1994; - довідкою СТОВ Агрофірма «Заячківка» від 23.06.2017 № 22, згідно якої [PERSON] заяви на звільнення не подавав і трудової книжки з товариства не забирав; Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] почала відкрито користуватись спірним приміщенням з 1992 року. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як регламентує ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як розяснює п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Виходячи з викладено, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог [PERSON], у звязку з чим вважає можливим задовольнити заявлений позов.

Outcome: approved