Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходилася цивільна справа за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк»; зустрічною позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним; позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, яка в зв'язку з виходом судді Вінницького районного суду Вінницької області Карпінської Ю.Ф. у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на період з 03.10.2016 року по 02.04.2017 року, після повторного автоматичного розподілу, передана судді Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І., ухвалою судді від 13.10.2017 року прийнята до свого провадження і призначена до розгляду в судове засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.04.2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» залишено без розгляду в зв'язку з повторною неявкою в судове засідання представника ПАТ «Дельта Банк», як представника позивача за первісним позовом, і продовжено судовий розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним; позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, посилаючись на те, що кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн, який укладений 19.09.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ним, є незаконним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки відповідачем під час укладення договору не було виконано вимог закону, передбачених ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою НБУ від 07.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Тому просить суд визнати вказаний кредитний договір недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. 05.04.2016 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить суд визнати недійсним кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн від 19.09.2007 року та визнати недійсним іпотечний договір від 19.09.2007 року, оскільки в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору від 19.09.2007 року було укладено договір іпотеки від 19.09.2007 року, відповідно до якого було передано в іпотеку земельну ділянку площею 0,1459 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS] належну на праві власності [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексу. Тому, оскільки основне зобов'язання - кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн від 19.09.2007 року підлягає визнанню недійсним, тому і похідний правочин від нього - іпотечний договір від 19.09.2007 року, реєстровий номер 5529, також підлягає визнанню недійсним, так як укладений на підставі недійсного правочину. 23.05.2016 року [PERSON], як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, який мотивувала тим, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 18.05.2007 року, серія [NUMBER], вона є власником земельної ділянки площею 0,1459 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В червні 2007 року між нею та [PERSON] було укладено договір про продаж земельної ділянки з відстрочкою платежу, згідно якого вона хотіла продати вищевказану земельну ділянку відповідачу з розстроченням платежу. Вона не передала останньому оригінал Державного акту на земельну ділянку. Однак, даний договір так і не відбувся, оскільки [PERSON] не виплатив їй суму, передбачену договором, також даний договір не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним. Їй стало відомо, що її ділянка була перереєстрована без її відома на [PERSON], з чим вона не погоджується. [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.06.2007 року, який розглянув спір відповідно до третейської угоди від 23.06.2007 року, укладеної між сторонами [PERSON] та [PERSON] Однак, третейська угода від 23.06.2007 року укладена між [PERSON] та [PERSON], на підставі якої третейський суд приймав своє рішення від 23.06.2007 року, є незаконною та визнана недійною на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2012 року, яке набуло законної сили. Таким чином, вбачається, що рішення третейського суду від 23.06.2007 року прийнято на підставі недійсної третейської угоди від 23.06.2007 року. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.01.2015 року по справі № 128/4570/14-ц її позов задоволено та скасовано рішення Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору, у складі юрисконсульта [PERSON], від 23.06.2007 року, яким визнано договір дарування від 23.06.2007 року земельної ділянки площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована: [ADDRESS], укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], дійсним та визнано права власності на вищевказану земельну ділянку за [PERSON]; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], виданий 07.09.2007 року. Враховуючи, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.01.2015 року по справі № 128/4570/14-ц зазначений Держаний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 07.09.2007 року, визнано недійсним, тому і договір іпотеки також є недійсним. [PERSON] не мав права укладати договір іпотеки, так як він не є власником даної земельної ділянки. У зв'язку із викладеними обставинами вона звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд визнати недійсним іпотечний договір від 19.09.2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П. за реєстровим номером 5529. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав попередньо суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позов [PERSON] визнає та не заперечує щодо його задоволення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, попередньо надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позов своєї довірительки підтримує та просить його задовольнити. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судові засідання, призначені на 21.02.2017 року та на 03.04.2017 року, представник ПАТ «Дельта Банк» не з'явився, будучи належним чином та в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки та позиції учасників процесу, висловлені ними в поданих письмових заявах, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 19.09.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн (з певними додатковими угодами до нього). Відповідно до п.1.1 вказаного кредитного договору банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 50000 доларів США строком по 18.09.2017 року включно. Згідно п.1.3 кредитного договору процентна ставка за кредитом дорівнює 13,55 % річних (т.1 а.с.7-23). Даний кредит наданий відповідачу на споживчі цілі, а тому відповідно до положення п.1.2 постанови Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року та п.2 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вищевказаний кредит є споживчим. Таким чином, на дані правовідносини розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». В забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] 19.09.2007 року був укладений іпотечний договір, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] яка належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 07.09.2007 року Вінницьким районним відділом земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01078890026 (т.1 а.с.24-32). 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, АТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора згідно ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] на підставу свого позову вказує те, що кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн, який укладений 19.09.2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ним, є незаконним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки банком під час укладення договору не було виконано вимог, передбачених ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає кредитний договір, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ним, незаконним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки банком під час укладення кредитного договору не було виконано вимогу, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що як наслідок потягнуло укладення для позивача кабального правочину. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору ла власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Крім Закону України «Про захист прав споживачів», порядок укладення кредитного договору врегульовано постановою Правління Національного банку України № 168 від 07.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», якою встановлено, що: банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; - строк, на який кредит може бути одержаний; - мету, для якої кредит може бути використаний; - форми та види його забезпечення; - необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; - тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: - процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); - варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; - можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством (п.2.1). Крім того, пунктом 3.1 вказаної постанови НБУ № 168 визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу, іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до п.3.2 вказаної постанови НБУ № 168 кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п.3.8 постанови НБУ № 168 у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: - попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; - надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Також Національний банк України в своєму листі N40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наголосив на тому, що комерційні банки мають виконувати вищевказані правила. Відповідно до листа Національного банку України від 19.01.2006 року № 18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» комерційним банкам було звернуто увагу на те, що нормами статті 11 цього Закону врегульовано права споживачів на випадок укладення ними кредитних договорів (у тому числі при здійсненні операцій з кредитування банківських рахунків споживачів), відповідно до яких кредитодавець надає кошти на придбання продукції. Тим більше, відповідно до п.6 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, якщо інше не передбачено законом, зокрема, повинен містити: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Проте, незважаючи на всі зазначені вимоги чинного на момент укладення оспорюваного кредитного договору, останні не були дотримані банком. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно п.п.5, 6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно роз'яснень, викладених в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору банком не було надано [PERSON], як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту; в кредитному договорі або додатку до нього не надано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; оспорюваний кредитний договір не містить графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; не попереджено [PERSON], як споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, в зв'язку з чим умови даного кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника, а відтак такий кредитний договір слід визнати недійсним. Будь-яких заперечень щодо вказаних обставин, встановлених судом, відповідач за зустрічним позовом ПАТ «Дельта Банк» не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалах Вінницького районного суду Вінницької області суду від 08.02.2016 року та 05.04.2016 року, якими приймав до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] та заяву [PERSON] про збільшення зустрічних позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексу. Згідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, крім іншого, у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тому, оскільки основне зобов'язання - кредитний договір № 31.3ВН/85/07-Склн від 19.09.2007 року суд вважає недійсним, тому й іпотечний договір від 19.09.2007 року, реєстровий номер 5529, який укладений на забезпечення кредитного договору, також суд вважає недійсним, так як укладений на підставі недійсного правочину. Таким судом, позовні вимоги [PERSON] є законними, підставними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним суд встановив наступне. В забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] 19.09.2007 року був укладений іпотечний договір, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] яка належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 07.09.2007 року Вінницьким районним відділом земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01078890026. Судом також встановлено, що в червні 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про продаж земельної ділянки з відстрочкою платежу, згідно якого [PERSON] хотіла продати вищевказану земельну ділянку [PERSON] з розстроченням платежу. Вона не передала останньому оригінал Державного акту на земельну ділянку. Однак, даний договір так і не відбувся, оскільки [PERSON] не виплатив їй суму, передбачену договором, також даний договір не посвідчений нотаріально. Вказані обставини не були заперечені жодною із сторін. Рішенням Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору у складі юрисконсульта [PERSON], від 23.06.2007 року, визнано договір дарування від 23.06.2007 року земельної ділянки, площею 0,1459 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: [ADDRESS] укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], дійсним; визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: [ADDRESS] за [PERSON]. На підставі вказаного рішення Третейського суду [PERSON] було видано 07.09.2007 року Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] серії [NUMBER]. Однак, третейська угода від 23.06.2007 року, укладена між [PERSON] та [PERSON], на підставі якої третейський суд приймав своє рішення від 23.06.2007 року, була визнана недійсною рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2012 року, яке набуло законної сили. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.01.2015 року скасовано рішення Третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору у складі юрисконсульта Платовського Богдана Васильовича від 23.06.2007 року, яким визнано договір дарування від 23.06.2007 року земельної ділянки площею 0,1459 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: [ADDRESS] укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], дійсним та визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: [ADDRESS] за [PERSON]; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] виданий 07.09.2007 року на ім'я [PERSON], серії [NUMBER]; припинено право власності та скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] Вказане рішення набуло законної сили 26.01.2015 року (т.1 а.с.192-194). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із вказаного рішення суду [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0, 1459 га, яка розташована в [ADDRESS] цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована Україною та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 7, 17 Загальної декларації прав людини визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 3 статті 10, статтями 57-60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 статті 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Враховуючи вищезазначені обставини, [PERSON] не мав права укладати договір іпотеки, так як він не являється власником земельної ділянки площею 0,1459 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: [ADDRESS] Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, суд приходить до висновку, що іпотечний договір від 19.09.2007 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П. за реєстровим номером 5529, слід визнати недійсним, оскільки судом визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] виданий 07.09.2007 року на ім'я [PERSON], серії [NUMBER]; припинено право власності та скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] тобто позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Дельта Банк» підлягає до стягнення судовий збір в загальній сумі 1102 грн. 40 коп., тобто 551 грн. 20 коп. - за кожну задоволену позовну вимогу [PERSON], якого було звільнено від сплати судового збору під час подання зустрічного позову на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»; з [PERSON] підлягають до стягнення судові витрати на сплату судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., які були понесені [PERSON] при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved