Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року у розмірі 24324 долари 52 центи США у тому числі: заборгованість за кредитом 9561 доларів 99 центів США, заборгованість за процентами 3768 доларів 60 центрів США, неустойка (пеня) за кредитом 8169 доларів 29 центрів США, неустойка (пеня) за процентами 2824 доларів 64 центрів США. Свої позовні вимоги мотивував тим, що відповідач згідно договору отримала кредит у розмірі 13822 долари США зі сплатою 12,99% річних для своєчасної оплати вартості автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля. Банк виконав свої зобовязання належним чином, що підтверджується заявою на видачу готівки від 16 липня 2007 року, проте [PERSON] належним чином умови договору не виконувала в наслідок чого виникла заборгованість. В листопаді 2015 року [PERSON] подала зустрічний позов до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про захист прав споживачів. Просила визнати недійсним кредитний договір №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року укладений між нею та ПАТ КБ «Правекс-Банк» та договір від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року. Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2016 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року в сумі 16705 доларів США 39 центів США, яка складається з заборгованості за кредитом 9561 доларів США 99 центів, заборгованості за процентами 3768 доларів США 60 центів, пеня за кредитом 2420 доларів США 73 центи, пеня за процентами 954 долари США 07 центів; стягнуто з відповідача на користь позивача частину сплаченого останнім судового збору в сумі 2521 грн., в решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про захист прав споживачів та визнання договорів недійними відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір укладений між нею та банком є споживчим. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист біль слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладання цивільних договорів споживчого кредиту їх оспорювання, контролю та розподілу відповідальності між сторонами договору. Апелянт вважає, що кредитний договір є несправедливим та таким, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики, вчинений під впливом помилки, містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін та укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів» Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживача про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також недодержанням істотних умов правочину. [PERSON] звертає увагу, що кредитний договір підписаний від імені банку директором Менського відділення АКБ «Правекс-Банк», хоча укладався у м.Чернігові. Також апелянт зазначає, що вона не отримувала кредитні кошти у сумі 13822 долари США ні через касу банку, ні шляхом зарахування на рахунок та вказує, що якщо б вона отримала через касу банку грошові кошти у іноземній валюті, то вони мали бути конвертовані в національну валюту, оскільки вбачається з п.1.2 Договору купівлі-продажу автомобіля №1647 від 12 липня 2007 року банк сплачує за позичальника виробнику вартість автомобіля в сумі 62240 грн. Тому апелянт вважає, що реальною валютою зобовязання кредитним договором є гривня, а не долар США. Зобовязання визначено виключно в іноземній валюті, хоча мала б бути зазначена гривня із вказівкою на еквівалент в доларах США станом на день укладання. [PERSON] зазначає, що із Додатку №2 до кредитного договору, який повинен містити сукупну вартість кредиту, вбачається, що він не містить загальну сукупну вартість кредиту, тобто є невизначеною ціна договору, що є його істотною умовою. Вважає, що банк при укладенні кредитного договору ввів її в оману, не виконавши всі вимоги, встановлені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також апелянт звертає увагу, що договір від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору вона не підписувала та не ознайомлювалась взагалі, наявний в даному договорі підпис їй не належить, як і в орієнтованому графіку щомісячних платежів. На думку [PERSON], банк повинен був надати позичальнику графік платежів щодо погашення кредиту, в якому зазначено графік повернення кредиту, включаючи кількість платежів їх частоту та обсяги, а також сукупну вартість кредиту та його здорожчання. Крім того апелянт зазначає, що пеня є видом забезпечення виконання зобовязання та має здійснюватися у грошовій одиниці України гривні. Загалом апелянт вказує, що суд першої інстанції не встановив належним чином обставини справи в результаті чого зробив невірні висновки. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не виконувала умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підтверджується розрахунком заборгованості. Суд зазначив, що [PERSON] здійснила останній платіж на погашення кредиту 30 вересня 2013 року, а отже, з вказаної дати перебіг позовної давності було перервано. Банк звернувся з позовом до суду у вересні 2015 року, таким чином строк позовної давності по зобовязанням зі сплати заборгованості по кредиту і процентах не минув, пеню ж слід стягнути у межах 12 місяців, оскільки для стягнення пені встановлено спеціальну позовну давність у один рік. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що нею не надано суду доказів недодержання вимог закону в момент вчинення правочину банком. Зокрема, не було порушенням видача кредиту в іноземній валюті, як і вимога погасити заборгованість в іноземній валюті, бо як зазначалося вище, банк має ліцензію на здійснення валютних операцій. Також, не надано доказів того, що кредитний договір містить несправедливі для споживача кредитних послуг умови, що порушує його права. Однак, з таким висновком не може повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, що 16 липня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №6119-001/07Р про надання кредиту в сумі 13822 доларів США зі сплатою 12,99% річних терміном з 16 липня 2007 року до 16 липня 2014 року для своєчасної оплати останньою вартості автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля. Пунктом 1.3 Договору передбачено право банку збільшувати відсоткову ставку на 1% у кожному випадку невиконання/неналежного виконання умов договору позичальником. (а.с.11-16 т.1). Пунктом 4.4 договору передбачено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 165 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за фактичного користування коштами протягом календарного місяця) у термін до 10 числа місяця наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії Договору, зазначеного п.1.2 даного договору (п.4.5. договору). Шляхом укладення та підписання позичальником даного договору позичальник підтверджує факт письмового повідомлення його про умови надання кредиту, а також про всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту по даному договору згідно Закону України «Про захист прав споживачів» (п.11.9 договору). В пункті 11.10 зазначено, що детальний розпис загальної вартості кредиту для позичальника вказано в даному договорі та додатку №1 до даного договору, який є невідємною частиною. В той же день [PERSON] підписала додаток №1 до кредитного договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року (а.с.17-18 т.1). 10 лютого 2009 року було підписано договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року(а.с.19 т.1) за умовами якого було збільшено відсоток по кредиту аналогічно з пунктом 1.3 Договору. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України). Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Право банку надавати кредити в іноземній валюті підтверджуються Банківською ліцензією №7 (а.с.121-124 т.1). Свої зобовязання за договором банк виконав, надавши 16 липня 2007 року [PERSON] кредит у сумі 13822 долари США, які конвертував у гривню на суму 69110 грн. Вказані кошти перераховано на придбання автомобіля [PERSON] за договором купівлі-продажу автомобіля №1647 від 12 липня 2007 року, укладеного між ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» та [PERSON] (а.с.85-89 т.1). Вбачається також, що [PERSON] свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підтверджується відповідним розрахунком. Також з розрахунку вбачається, що останній платіж [PERSON] здійснила 30 вересня 2013 року (а.с.7-10 т.1). Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.2 ст.258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність один рік до вимог про стягнення неустойки. Згідно ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позовні вимоги за період позовної давності підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено декретом КМУ від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Таким чином, чинне законодавство не передбачає нарахування та стягнення відповідних штрафних санкцій в іноземній валюті, у звязку із чим пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Вирішуючи справу, районний суд не врахував дану обставину. Згідно п.10.1 кредитного договору за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2 даного договору, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за весь період прострочення. Отже, при стягненні пені судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права. Разом з тим, вказана обставина не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача пені, передбаченої законодавством та визначеної умовами договору. Згідно уточненого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, суму пені визначено в гривнях за весь період нарахування. Однак стягненню підлягає пеня в межах спеціального строку позовної давності, а саме за 12 місяців, що правомірно вказано судом першої інстанції, станом на дату стягнення та відповідно по курсу валют, встановленому НБУ. Таким чином, станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції сума пені по кредиту складає 52699,29 грн., сума пені по відсотках - 20770,10 грн., а разом 74469,39 грн. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Зокрема у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Тобто, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п.2,3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов договору, підписання договору не тією особою, спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідач особисто підписала кредитний договір, додаток до кредитного договору та інші документи. Тобто на час отримання кредиту повністю погоджувалась з його умовами. Крім того, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином немає підстав вважати даний договір несправедливим. Що стосується доводів апелянта про надання кредиту в іноземній валюті, то слід зазначити, що згідно з ч.3 ст.533 ЦК України та п.12 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути в іноземній валюті, то стягнення проводиться в іноземній валюті. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були його передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Позивач, при зверненні до суду, в своїй позовній заяві визначив суму позову у доларах США та надав копію кредитного договору та розрахунок заборгованості, у яких зазначена заборгованість, що виражена у долара США. З цього випливає, що позивач надав відповідні докази того, що кредитна заборгованість, яка стягується у судовому порядку з відповідача повинна була бути виражена у доларах США. Оскільки відсутні докази того, що банк надав неправомірно кредит у валюті, кредитний договір передбачав повернення боргу боржником саме в доларах і позивач просив стягнути борг відповідно до умов договору у доларах США без зазначення еквіваленту у гривні, то стягнення необхідно провести в доларах США. Тобто висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за кредитом саме в доларах США є вірними. Не знайшли свого підтвердження також доводи апелянта, що вона не отримувала кредитні кошти у сумі 13822 долари США, адже згідно додатку №1 до кредитного договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року (а.с.17 т.1) при перерахуванні грошових коштів автосалону за рахунок оплати вартості автомобіля сума кредиту обмінюється за комерційним курсом АКБ «Правекс-Банк», встановленим на день перерахування коштів автосалону (в тому випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті). Валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе позичальник. Таким чином. Знову ж таки, при підписанні кредитного договору [PERSON] була ознайомлена з його умовами де зазначено в п.2.1.3, що позичальник надав банку крім іншого рахунок, виставлений фірмою-продавцем автомобіля (відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля №1647 від 12 липня 200 року). Також умовами договору купівлі-продажу автомобіля №1647 від 12 липня 2007 року (а.с.85 т.1) встановлено, що саме банк, відповідно до гарантійного листа №611/59 від 11 липня 2007 року, сплачує за покупця продавцю 100% вартість автомобіля, тобто 62240 грн. У [PERSON] була можливість обрати самостійно банк та умови отримання кредиту. З п.1.2 даного договору випливає, що покупець гарантує, що розмір кредиту узгоджений з уповноваженим органом банку, який приймає рішення про надання кредиту. Кредит надається шляхом перерахування банком суми кредиту на поточний рахунок продавця. Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків в даній частині та послався на правову позицію яку висловив Верховний Суд України при вирішенні справ № 6-145цс14 та №6-190цс15. З метою повного та всебічного дослідження обставин справи та доводів [PERSON] про не підписання нею договору від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору, а також в додатку №2 до договору від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року, ухвалою апеляційного суду від 02 червня 2016 року була призначена судово-почеркознавча експертиза. Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №2224-2226/16-24 від 12 липня 2016 року встановлено, що підписи від імені [PERSON] в графі «Позичальник» напроти прізвища «В.О.Корольова» у Договорі від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року та в графі «підпис» Додатку №2 до Договору від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року, укладених між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та [PERSON], виконані рукописним способом пастою кулькових ручок без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] в графі «Позичальник» напроти прізвища «В.О.Корольова» у Договорі від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору №6119-001/07Р від 16 липня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк та [PERSON], виконаний не [PERSON]. Підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» Додатку №2 до Договору від 10 лютого 2009 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та [PERSON], виконаний не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, вбачається, що [PERSON] дійсно не підписувала вищезазначені документи, тому необхідно визнати недійсним договір від 10 лютого 2009 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору №6119-00/07Р від 16 липня 2007 року. Разом з тим, визнання недійсним договору від 10 лютого 2009 року не впливає на розмір заборгованості за кредитом, оскільки вказане в ньому підвищення відсотків передбачене пунктом 1.3 кредитного договору від 16.07.2007 року. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду частково ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає зміні, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного а також зустрічного позовів. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача за первісним позовом слід стягнути частину сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 2521 грн. судового збору та стягнути з ПАТ КБ «Правекс-Банк» в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 267 грн. 96 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги, оскільки відповідач звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial