Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

В провадження Чорнобаївського районного суду Черкаської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 17 квітня 2016 року відповідач під розписку взяв у позивача в борг грошові кошти у розмірі 5050,00 гривень, які зобов'язався повернути протягом календарного місяця, тобто до 17 травня 2016 року. На момент подання позовної заяви до суду відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів не виконав та ухиляється від повернення суми боргу. У зв'язку з цим позивач, посилаючись на приписи чинного законодавства, просив суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 5050,00 гривень та нараховані проценти від суми позики у розмірі 200,61 гривень. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення у справі не заперечував, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток за місцем його реєстрації. Причини неявки відповідача суду не відомі, заперечення на позовну заяву не надавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. На підставі ст. 224 ЦПК України за згодою представника позивача у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання і неповідомлення ним про причини неявки, при відсутності заяви відповідача про розгляд справи в його відсутність, суд ухвалив заочне рішення. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 17 квітня 2016 року відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти у розмірі 5050,00 гривень, які зобов'язався повернути протягом календарного місяця, тобто до 17 травня 2016 року, про що відповідач власноручно написав розписку (а.с. 4). Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином розписка є документом, що підтверджує наявність боргового зобов'язання. Відповідно до положень ст.ст. 525-526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернув. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення боргу у розмірі 5050,00 гривень підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі вказаної статті Кодексу позивач просив суд стягнути з відповідача проценти від суми позики за період з 18 травня 2016 року по 10 серпня 2016 року у розмірі 200,61 гривень, відповідно до розрахунку, що міститься у позовній заяві. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ (постанова Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-36цс14). Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком розміру процентів від суми позики та вважає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved