Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Чернігівська область, Менський район, м.Мена, вул.Сіверський шлях, 85-а. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачка фактично не проживає в будинку 85а з 02 лютого 2017 року і до теперішнього часу. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2017 року в звязку з тим, що місце проживання дитини реєструється разом з одним із батьків з письмової згоди другого з батьків, і в разі винесення рішення по даній справі, виникне питання щодо місця реєстрації малолітнього [PERSON], який на даний час зареєстрований по місцю реєстрації його матері відповідача [PERSON], суд залучив до участь в справі в якості співвідповідача малолітнього [PERSON] та його законного представника [PERSON] Крім того, даною ухвалою залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Менської районної державної адміністрації. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою Чернігівська область, Менський район, м.Мена, вул.Сіверський шлях, 85а. Не погоджуючись з даним рішенням, [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції поверхнево, не в повній мірі проаналізував фактичні обставини справи та наявні у справі докази. Зокрема, сама відповідач не заперечувала в судовому засіданні проти позовних вимог, факт не проживання в даній квартирі понад шість місяців не спростовувала, її особистих речей там немає, на даний час вона не являється членом сімї власника будинку, угоди між нею та позивачем про безоплатне користування жилим приміщенням не укладено, а тому відсутні правові підстави для користування нею спірним житловим приміщенням. Також апелянт акцентує увагу, що питання щодо виселення малолітньої дитини в позовних вимогах не порушувалось, а тому посилання суду першої інстанції, що задоволення позову породить безпритульність є безпідставними. Заперечень з боку відповідача на апеляційну скаргу не надійшло. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на визнання позовних вимог відповідачем [PERSON], враховуючи інтереси малолітнього сина, задоволення позовних вимог про визнання його таким, що втратив право на користування житлом породить безпритульність, а також враховуючи, що позивач звернулась до суду в серпні 2017 року, тоді як відповідачі не проживають в належному їй будинку з грудня 2016 року, тому суд прийшов до висновку, що позивач передчасно звернулась до суду з даним позовом, оскільки відповідачі не проживають у спірному будинку менше строку, передбаченого ст.405 ЦК України. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому встановленню підлягають обставини відсутності відповідачів у спірному житлі не менше одного року, а не обставини поважності причин відсутності їх за місцем реєстрації. Статтями 47 Конституції України та 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по вул.Сіверський шлях, 85 а в м.Мена Чернігівської області (а.с.5, 21). За вказаною адресою, крім позивачки зареєстровані її син [PERSON], внук [PERSON], зареєстровані, але не проживають: невістка [PERSON], внук [PERSON], що підтверджується довідкою №2672,04-17, виданою Менською міською радою 18 серпня 2017 року (а.с.6) З актами обстеження від 02 лютого 2017 року та 17 серпня 2017 року вбачається, що [PERSON] разом з [PERSON] дійсно не проживають в даному будинку (а.с.8, 9). Судом першої інстанції вірно встановлено, що [PERSON] зареєстрована в домоволодінні, як члени сімї позивачки, відповідно до вимог чинного законодавства, чого в судовому засіданні не заперечувала сама власниця будинку. [PERSON] не заперечувала факту, що з лютого 2017 року вона разом з дитиною не проживала в будинку колишньої свекрухи. Позивач же звернулась до суду з позовом 29 серпня 2017 року, тобто до спливу одного року, як то передбачено ст.405 ЦК України. Права і обовязки членів сімї власника житлового будинку (квартири) передбачені ст.156 ЖК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Зазначені вимоги кореспондуються із вимогами ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що [PERSON] передчасно звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилання апелянта на те, що відповідач не заперечувала проти позовних вимог [PERSON] , не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Законом чітко передбачено, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме члена сімї, можливо лише після спливу одного року, тому судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги визнання позову [PERSON] Однак, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку, що задоволення позовних вимог про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житлом, породить безпритульність. З позовних вимог [PERSON] вбачається, що вона просить визнати саме [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, про збільшення позовних вимог до суду не зверталась та не має наміру позбавити житла свого онука [PERSON] Тобто, всупереч ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виселення малолітнього [PERSON], вийшов за межі позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON], однак, вийшовши за межі позовних вимог, порушив норми процесуального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів, шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на те, що задоволення позовних вимог про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житлом, породить безпритульність

Outcome: partial