Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, вкладених в ремонт та оплату за комунальні послуги мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності він та відповідач являються власниками квартири по [ADDRESS], 3/4 та 1/4 частки відповідно. Починаючи з липня 2009 року відповідачка довгий час не мешкає, комунальні послуги не сплачує в витратах на утримання спільного майна не несе. В зв'язку з цим позивач вклав свої кошти та зробив ремонт в квартирі, замінила вхідні двері, поставив пластикові вікна, та ін. На ремонт та оплату комунальних послуг він витратив власні кошти, частка відповідача складає 7505 грн., а тому просить стягнути кошти, вкладені в ремонт та за оплату комунальних послуг. 26 травня 2014 року правонаступником по справі залучено [PERSON] (а.с. 68). 25 грудня 2014 року позовні вимоги уточнено позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] 1/4 частину від вартості ремонтних робіт на загальну суму 4510,5 грн., компенсацію на індекс інфляції 4942, 40 та 3 % річних 489,38 грн., сплачених комунальних платежів в розмірі 579, 90 грн., компенсацію вказаної суми на індекс інфляції в розмірі 789,85 грн., судові витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.. Позивач та його представники в судове засідання не з'явились. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки суд не сповістив. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Судом встановлено, що Позивачу належить право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за №179111185 від 28.02.2008 року та витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за №23228059 від 07.07.2009 року виданими КП «Криворізьке БТІ». Відповідачу належить право власності на 1/4 частину квартири (а.с 9,10, 60 61). З липня 2009 року [PERSON] в квартирі не проживає. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Ст. 322 ЦК України встановлює обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки майно, яке перебуває на праві спільної часткової власності, належить усім співвласникам, цілком очевидно, що останні зобов'язані нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів та інших обов'язкових платежів та нести відповідальність за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності (ст. 360 ЦК України). Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Позивачем було здійснено ремонт, а саме встановлено броньовані двері, замінено вікна, газове обладнання, сантехнічне обладнання. Проте суд вважає, що дані понесені витрати не були об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. До того ж в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача щодо необхідності проведення ремонту спільного майна та отримавши її згоду, провів ремонт. У зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Так як позивач не отримав згоди іншого співвласника - відповідача на покращення (поліпшення) спільного майна, а здійснив даний ремонт на свій ризик, до того ж цей ремонт не був об'єктивно необхідним для підтримання спільного майна, то суд вважає, що позовні вимоги задоволенню в цій частині не підлягають. До того ж, згідно Правил, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року, власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов'язані проводити за власні кошти ремонт приміщень, здійснювати утеплення вікон, балконних і вхідних щороку до початку опалювального сезону, тощо. Згідно п. 5 Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків. жилих приміщень непридатними для проживання затвердженого Постановою від 26 1984 р. N189 «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і приміщень непридатними для проживання», якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків ( приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання проведення такого ремонту. При цьому додаються такі документи: а) акт обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; б) технічний паспорт жилого будинку з даними про його зношеність; в) висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності)про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); г) висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку жилого приміщення) санітарним вимогам. Зазначені вимоги позивачем не дотримані. В зв'язку з викладеним, позовні вимоги про стягнення витрат понесених позивачем на утримання квартири підлягають задоволенню частково, а саме: 1/4 суми від оплати наданих комунальних послуг, оскільки такі є необхідними витратами на утримання та збереження спільного майна, що підтверджується квитанціями (а.с. 11-22). Таким чином, оскільки відповідачка не брала участі у витратах на утримання та збереження спільного майна, тому, з урахуванням вимог ст. 360 ЦК України з неї на користь позивача підлягає стягненню 579 грн. 90 коп.(1/4 загальної суми) та компенсацію на індекс інфляції в розмірі 789,85 грн.. Щодо витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 1500 гривень [PERSON] видано квитанції (а. с. 96-97), але не надано розрахунок оплати вказаної правової допомоги чи докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. За таких обставин, витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial