Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

В серпні 2015 року керуючий санацією ПП «Під ключ» арбітражний керуючий Ковеза А.І. в інтересах вказаного підприємства звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON], де просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] за №163/8 від 18.01.2012 року. Свої позовні вимоги арбітражний керуючий ПП «Під ключ» (надалі по тексту - Позивач) обґрунтував тим, що за наслідками вивчення акту прийому-передачі від 21.04.2015 року та наданих слідчим для ознайомлення матеріалів кримінального провадження відносно колишнього директора ПП «Під ключ» [PERSON] було встановлено факт укладення 18.01.2012 року ним як директором ПП «Під ключ» із [PERSON] оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав квартири [ADDRESS] на загальну суму - 852 555,30 грн. Вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його укладення є неможливим в силу заборони на розпорядження майно згідно ухвали Господарського суду Черкаської області від 23.05.2011 року у справі про банкрутство ПП «Під ключ». Саме з вказаного часу було вказано на заборону розпорядження будь-якими активами, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 215-225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, а тому позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду із цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав, вважаючи, що на час накладення арешту майно ПП «Під ключ» було під арештом, а строк позовної давності ним пропущено не було, оскільки про наявність договору дізнались при ознайомленні із матеріалами кримінального провадження у слідчого. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтримавши свої письмові заперечення, зазначивши, що станом на 18.01.2012 року директор ПП «Під ключ» мав право укладати договори без погодження із арбітражним керуючим, оскільки дію ухвали Господарського суду Черкаської області від 15.11.2011 року у провадженні по справі про банкрутство було зупинено та поновлено лише 20.02.2012 року, а зміст укладеного між сторонами договору відповідає вимогам законодавства та не суперечить ст.203 ЦК України. Крім того, ухвала про накладення арешту на майно підприємства офіційно не була зареєстрована у Реєстраційній службі, тому про її існування відповідач знати не міг, а тому добросовісно підписав оспорюваний договір, сплатив на виконання своїх зобов»язань за ним грошові кошти та станом на даний час оформив на себе права власності на вказану квартиру. Задоволення вказаного позову порушить права відповідача, оскільки вимог про двосторонню реституцію у справі заявлено не було. Зазначила про необхідність застосування строку позовної давності до вказаних позовних вимог, зважаючи на те, що про факт укладення цього договору колишньому арбітражному керуючому [PERSON] було відомо понад 3 роки до звернення до суду із цим позовом. Наведені у позові підстави для визнання договору недійсним не узгоджуються із наявними фактичними обставинами у цій справі, а тому позов задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом вимог ст.ст.15,16 ЦК України суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише в разі їх порушення. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 18.01.2012 року між ПП «Під ключ» в особі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №163/18/ш купівлі-продажу майнових прав, згідно якого відповідач придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] загальною вартістю - 852 555,30 грн. (а.с.123). При цьому, з огляду наданою стороною відповідача витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що станом на 18.01.2012 року директором ПП «Під ключ» значиться [PERSON], тобто особа, з якою відповідач уклав оспорюваний договір, усвідомлюючи, що той дія як уповноважена на його укладення посадова особа підприємства продавця. З наданих стороною відповідача платіжних документів (квітанцій) до прибуткового касового ордеру №1/852, вбачається, що протягом січня-грудня 2012 року та січня 2013 року [PERSON] сплачував кошти за вказаним договором на рахунок продавця ПП «Під ключ», а про їх отримання свідчить підпис уповноваженої особи підприємства та проставлений відтиск печатки. Згідно свідоцтва головного управління житлового забезпечення виконкому Київської міської ради від 30.07.2012 року зазначено про належність вказаної квартири на праві приватної власності відповідачу. Відповідно до ч. 1 ст. 182 та ст. 331 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на новостворене нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначено, що станом на 01.02.2016 року право власності квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Відтак у відповідності до вимог ч.4 ст.334 ЦК України відповідач набув право власності на вказаний об»єкт нерухомості. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача зазначив на необхідність визнання оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав від 18.01.2012 року недійсним з огляду на те, що чинною на час його укладення ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.05.2011 року у справі про банкрутство ПП «Під ключ» було накладено арешт на все майно вказаного підприємства та вчинено заборону розпорядження будь-якими активами. За таких обставин, позивач вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним в силу ст..ст. 203, 215, 230, 232 ЦК України. Так, судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідачем було придбано у власність майнові права на визначений об»єкт нерухомості. Згідно з ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до положень ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Також, згідно з постановами Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 і від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-51цс13 вказане поняття більш деталізоване: «Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому». За ч.2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються положення, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав. Таким чином, укладений між сторонами договір купівлі-продажу майнових прав спрямований на настання реальних наслідків їх продажу, тобто відчуження як речі від ПП «Під ключ» на користь відповідача. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, то 30.05.2011 року щодо ПП «Під ключ» було порушено провадження у справі про банкрутство Господарським судом Черкаської області. Із досліджуваної в судовому засіданні ухвали вказаного суду від 23.05.2011 року, то за її п.3 визначено про накладення арешту все майно позивача, що знаходиться за адресою [ADDRESS], а за п.5 розпорядником майна призначити [PERSON] (а.с.21). Відповідно до п.1-6 ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За умовами ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, доводи позивача про наявність підстав для визнання правочину недійсним з огляду на накладення арешту (заборони) на продажу майна ПП «Під ключ» є необгрунтованими з огляду на наступне. Зокрема, дійсно під час дії ухвали суду від 23.05.2011 року про накладення арешту на майно ПП «Під ключ» було укладено оспорюваний договір, але ж за її змістом арешт був накладений лише на майно, що знаходиться в м.Монастирище Черкаської області, в той час коли оспорюваний договір було укладено щодо майнових прав на квартиру в м.Києві. Крім того, за умовами ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинній на час виникнення спірних правовідносин (23.05.2011 року та січень 2012 року), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, … а саме за п.4 вказаної статті податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. З огляду на те, що позивачем в силу ст.58-59 КПК України не було надано в судовому засіданні доказів існування внесених та зареєстрованих обтяжень майнових прав, що яких укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 18.01.2012 року, а з наданого відповідачем витягу обтяжень з державного реєстру прав на нерухоме майно заборон на відчуження вказаного об»єкту не вбачається, тому відповідач не міг знати про наявний арешт на вказаний об»єкт цивільних прав під час укладення договору його купівлі-продажу. Згідно вимог п.13 ст.13 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин та на які посилається сторона позивача, визначено, що керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна укладає угоди щодо передачі нерухомого майна в оренду, заставу, внесення зазначеного майна як внеску до статутного капіталу господарського товариства або розпорядження таким майном іншим чином; розпорядження іншим майном боржника, балансова вартість якого складає понад один відсоток балансової вартості активів боржника. Як зазначено вище, то ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.05.2011 року було порушено провадження у справі про банкрутство щодо ПП «Під ключ» , що вказує на необхідність застосування визначених п.13 ст.13 Вказаного Закону обмежень щодо розпорядження майном на час укладення оспорюваного правочину. Між тим, договір купівлі-продажу від 28.01.2012 року було укладено щодо майнових прав ПП «Під ключ». Позивач вказує на те, що таким чином директор підприємства [PERSON] на час укладення договору знав про відкриття процедури банкрутства, а тому свідомо замовчував про це, ввівши в обману відповідача щодо своїх повноважень на підписання договору купівлі-продажу, укладення якого він повинен був погодити із вже призначеним на той час судом розпорядником майна. В той же час, наведені підстави не вказують на необхідність визнання вказаного правочину недійсним з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За рекомендаціями у п.19 постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно п.20 вказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Між тим, із позовом звернулась саме представник продавця ПП «Під ключ», чинний директор якого станом на 28.01.2012 року отримав за договором від покупця - відповідача всі належні виплати по договору, що вказує на його виконання та відсутність претензій з боку покупця [PERSON] щодо самого предмета продажу. Таким чином, договір вважається виконаним, а за змістом ст.230 ЦК України має бути доведено покупцем саме умисел в діях відповідача як продавця в даному випадку, але ж із цим позовом звернувся не [PERSON] як покупець. Судовому захисту належать права тієї особи, яка помилялась або яку обманули. З огляду на це, в розумінні ст.230 ЦК України не можна вважати, що договір від 28.01.2012 року був укладений під впливом обману та вказані вимоги позивачем належними та допустими доказами доведено не було. Підстав для визнання оспорюваного договору як такого, що не відповідає встановленій формі через непосвідчення його нотаріусом у відповідності до вимог ст.657 ЦК України суд не вбачає, оскільки вказаний договір укладено щодо купівлі-продажу майнових прав, а не квартири, що виключає застосування до його вимог вказаних вимог ЦК в частині обов»язкового нотаріального його посвідчення. Посилання сторони позивача про визнання недійсним вказаного договору згідно ст.232 ЦК України, тобто внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд вважає безпідставними, оскільки не є доведеними обставини існування такої домовленості з огляду на встановлені судом обставини реальності укладеної угоди та настання наслідків по її виконанню у вигляді набуття права власності покупцем та сплати коштів продавцю. Обставини наявності кримінального розслідування відносно колишнього директора ПП «Під ключ» [PERSON] у відсутність визнання його винним вироком суду, що набув законної сили, про доведення його винуватості по протиправному відчуженню майна (належної відповідачу квартири) ПП «Під ключ», не можуть вказувати на необхідність визнання оспорюваного договору недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина 1,3 статті 212 ЦПК України). Оскільки стороною позивача в судовому засіданні не було доведено жодними належними і допустимими доказами підстави для визнання договору купівлі-продажу майнових прав від 28.01.2012 року недійсним, а наведені ним обставини не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позовні вимоги про визнання вказаного договору недійсним задоволенню не підлягають. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що застосування строків позовної давності до вказаних позовних вимог за заявою відповідача є недоречним, оскільки в судовому засіданні суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed