Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про поділ спільного майна подружжя» та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення коштів». В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 25 жовтня 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який зареєстрували у Жовтневому відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25 жовтня 2008 року. Від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 20 травня 2013 року. Спільне життя не склалося, шлюб носить формальний характер, вона разом з сином проживає окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутня взаємна любов та повага між ними, що унеможливлює проживання однією сім`єю. Враховуючи дані обставини, нею було подано позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу до Дергачівського районного суду Харківської області. За час шлюбу вона разом з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2016 року придбали житловий будинок, загальною площею 71,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0810 га, кадастровий номер 6322057600:00:002:0823, що перебуває у комунальній власності, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу І.В. Пугачовою. Між нею та відповідачем не було досягнуто згоди щодо добровільного поділу вказаного майна у передбаченому законодавством порядку, що змушує її звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] просить суд, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. 12.09.2018 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив, в якому вона заперечує проти вказаного позову. Вказує, що позивачем штучно створені умови, що унеможливлюють надання відповідачем відзиву на позовну заяву саме по суті позовних вимог, оскільки незрозумілим є об`єкт нерухомості, на який позивач просить визнати право власності. Позовні вимоги не містять жодних технічних характеристик житлового будинку, право власності на який передбачається. Проте за вказаною у позові адресою розташовано декілька окремих самостійних об`єктів нерухомого майна, що унеможливлює належну ідентифікацію об`єкта за позовною заявою. За таких обставин, необхідним для подальшого розгляду справи є уточнення позовних вимог позивачем з врахуванням вимог чинного законодавства. 18.10.2018 позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що посилання представника відповідача на те, що нею створено штучні умови які унеможливлюють надання відповідачем відзиву на позовну заяву по суті позовних вимог, з огляду на те, що інформація про об`єкт не відповідає фактичним обставинам, оскільки незрозумілим є об`єкт нерухомості, на який позивач просить визнати право власності є недоцільним та неправдивим. Так, позивачем конкретно зазначено будинок, адресу, площу земельної ділянки та її кадастровий номер. Окрім того, у позивача відсутній технічний паспорт на зазначений будинок, (всі оригінали документів на нерухомість знаходяться у відповідача та доступу до них позивач не має), або будь-який інший документ, відповідно до якого будинок може бути реально поділений між сторонами. 12.09.2018 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, в якій зазначається, що з 25 жовтня 2008 року він перебуває у шлюбі з [PERSON] , який зареєстрували у Жовтневому відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25 жовтня 2008 року. 14.06.2016 між ним та [PERSON] ,його рідним братом, було укладено усний договір безпроцентної позики, на підтвердження укладення якого він надав розписку про отримання у борг 334 000 грн., що еквівалентно 13500 дол. США, які позичальник зобов`язувався повернути не раніше 2018 року. На отримані у позику кошти, які стали спільним сумісним майном подружжя, було придбано спірний будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу, реєстровий №953. В 2013 році він отримав у свою приватну власність разом з іншими членами сім`ї по ј в частці квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №13426302 від 26.11.2013. Відтак вказана частка внаслідок приватизації не належала до спільної сумісної власності подружжя. 12.12.2017 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як дарувальниками та [PERSON] як обдаровуваним було укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого дарувальники безоплатно передали у власність, а обдаровуваний прийняв ѕ частки квартири [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] було видано розписку про повернення йому [PERSON] боргу в розмірі 13500 дол. США шляхом дарування частки належної йому квартири. Таким чином, борг повернуто за рахунок особистих коштів [PERSON] , а не за рахунок спільних коштів подружжя. За таких обставин, враховуючи погашення боргових зобов`язань, вчинених в інтересах сім`ї, за рахунок лише власних, особистих коштів [PERSON] , з дружини [PERSON] підлягає стягненню 1/2 суми грошових коштів, що були предметом договору позики та за які було придбано спірний будинок, тобто 167 000грн, а також судові витрати. 21.11.2018 представником позивача [PERSON] - [PERSON] надано до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] Представник вказує, що з наведеним в зустрічній позовній заяві вона не згодна, з огляду на наступне: ніякого договору позики між [PERSON] та [PERSON] не укладалось, а розписка була написана «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном. Спірний договір позички уклали сторони, які є близькими родичами, а саме - рідними братами, відповідно, зацікавленими особами. Про існування зазначеного договору [PERSON] не було відомо, більш того, вона впевнена, що його не існувало, а розписка була написана лише після відкриття судового провадження за первісним позовом про поділ майна. Окрім того, згоди на отримання в борг такої суми коштів, вона колишньому чоловіку не надавала. Також, позивач за первісним позовом впевнена, що у брата відповідача [PERSON] не було фінансової можливості надати позику у такому розмірі, який зазначений у наданій суду розписці, оскільки у нього та його дружини відсутні джерела доходів, достатні для того, щоб мати у власному розпорядженні зазначену суму. Грошові кошти були позичені безпосередньо напередодні договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] - 14.06.2016 року, а договір купівлі-продажу будинку укладений 15.06.2016 року. Цей факт опосередковано також вказує на виготовлення розписки «заднім числом». Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача позов підтримали повністю, наполягали на задоволенні первісного позову, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача зустрічний позов підтримали повністю, наполягали на його задоволенні, у задоволенні первісного позову просили відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2008 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який зареєстрували у Жовтневому відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25 жовтня 2008 року. Від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 20 травня 2013 року. Спільне життя не склалося, шлюб носить формальний характер, вона разом з сином проживає окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутня взаємна любов та повага між ними, що унеможливлює проживання однією сім`єю. Враховуючи дані обставини, [PERSON] було подано позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу до Дергачівського районного суду Харківської області. [PERSON] вказав суду, що 14.06.2016 між ним та [PERSON] було укладено усний договір безпроцентної позики, на підтвердження укладення якого він надав розписку про отримання в борг 334 000 грн., що еквівалентно 13500 дол. США, які позичальник зобов`язувався повернути не раніше 2018 року. На отримані у позику кошти, які стали спільним сумісним майном подружжя, було придбано спірний будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу, реєстровий №953. В 2013 році він отримав у свою приватну власність разом з іншими членами сім`ї по ј в частці квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №13426302 від 26.11.2013. Відтак вказана частка внаслідок приватизації не належала до спільної сумісної власності подружжя. 12.12.2017 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як дарувальниками та [PERSON] як обдаровуваним було укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого дарувальники безоплатно передали у власність, а обдаровуваний прийняв ѕ частки квартири [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] було видано розписку про повернення йому [PERSON] боргу в розмірі 13500 дол. США шляхом дарування частки належної йому квартири. Вказує,що борг повернуто за рахунок особистих коштів [PERSON] , а не за рахунок спільних коштів подружжя. До вказаних [PERSON] обставин суд відноситься критично і вказаний позивачем усний договір і розписку суд не приймає до уваги з наступних підстав. Спірний договір позички уклали сторони [PERSON] і [PERSON] , які є близькими родичами, а саме - рідними братами, відповідно, зацікавленими особами. Про існування зазначеного договору [PERSON] не було відомо,про що вона вказала в судовому засіданні. Окрім того, згоди на отримання в борг такої суми коштів, вона чоловіку не надавала. Суд вважає що розписки, які надав суду позивач [PERSON] про отримання грошових коштів від свого брата [PERSON] і розписка [PERSON] про погашення боргу самі по собі не є доказом. Суд вважає,що вказані розписки написані заінтересованими особами, в який час невідомо і не свідчать,що по вказаним розпискам сторони отримували будь-які грошові кошти, тому суд не приймає їх до уваги. Наявна в матеріалах справи розписка є неналежним та недопустимим доказом, в розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, оскільки не доведено факту передачі грошей на придбання спірного будинку. Але компетенція щодо встановлення допустимості встановлюється лише судом. Окрім того, у позивача та відповідача на даний час відсутні будь-які боргові зобов`язання перед «позикодавцем». В судовому засіданні встановлено, що ніяких зобов`язань у [PERSON] перед [PERSON] не має,тобто ніякого боргового зобов`язання не існує. Також, відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу спірного будинку. Продавець [PERSON] повністю одержав кошти в сумі 334 000,00 гривень від [PERSON] ще до підписання цього договору. А оскільки, не зазначено, за який саме період до підписання договору відбувся розрахунок, то неможливо встановити, коли саме це відбулось - за день, за місяць чи інший термін, до підписання договору. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. А оскільки, в цій розписці є твердження про повернення боргу, в період шлюбу, то і солідарного зобов`язання з повернення боргу у відповідача за зустрічним позовом не виникає. Відсутність боргової вимоги з боку позичальника не може породжувати наслідків солідарного зобов`язання з боку колишньої дружини у вигляді повернення позичених коштів. Згідно зі от. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Арнаутовою Т.А. 12.12.2017 року, дарувальники безоплатно передають у власність, а обдарований приймає 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.3 вищезазначеного договору, сторони оцінюють ѕ частки квартири у суму 70 000,00 гривень. Тобто, ј частка квартири, яка належала [PERSON] має оціночну вартість 23 333,00 гривні, а не 334 000 грн. (триста тридцять чотири тисячі гривень), як зазначено в розписці. Вказані обставини протирічать приписам ст. 1049 ЦК України, яка зазначає, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до норм ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України ….кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно позову [PERSON] суд виходить з наступного. За час шлюбу вона разом з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2016 року придбали житловий будинок, загальною площею 71,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0810 га, кадастровий номер 6322057600:00:002:0823, що перебуває у комунальній власності, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального огкругу І.В. Пугачовою. Сторони в судовому засіданні вказали , що після придбання вказаного будинку вони разом з батьками перебудували самовільно приміщення в житловому будинку без будь-яких дозволів, а саме : проводиться реконструкція веранди літ. 2 «а», веранда «а2» знесена та збудована прибудова, в приміщенні будинку літ «А-1» № 1-1 встановлена перегородка та встановлений очаг обігріву, тобто загальна площа реконструкції становить 91.4 кв.м. Вказані обставини сторони підтвердили в судовому засіданні і допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 331 ЦК України визначено правовий режим нерухомого майна до його створення, чітко врегулювавши, що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) Тому, до введення в експлуатацію нерухомого майна, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності, тобто до виникнення у особи права власності на новозбудований житловий будинок, у нього існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використане в процесі будівництва. Оскільки до набуття права власності на новостворений житловий будинок (введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності) особа вважається лише власником матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва, законом не передбачено набуття права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, а тому він не є самосійним об`єктом цивільних прав та не може бути предметом будь-яких правочинів, у тому числі предметом поділу в порядку передбаченому ст. 367 ЦК України. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, з підстав передбачених ч.2 ст. 376 ЦК України, не набуває права власності на нього. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року за № 6 роз`яснив, що «…право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку…». Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав за поважних причин (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із вимогами ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання права. Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд приходить до висновку, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] не підлягає поділу між подружжям [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: dismissed