Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, третя особа Одеська спеціалізована біржа нерухомості. В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення в суд, сторона позивача посилалась на ті обставини, що 26 лютого 2000 року між [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір №2000.02-1176 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS], загальною площею 42,7кв.м., відповідно до умов якого позивач набула право власності на вказане майно. Проте, в теперішній час покупець не має можливості розпоряджуватись вказаною квартирою, оскільки договір не був посвідчений нотаріально. З огляду на факт виконання сторонами усіх істотних умов договору, позивач просила суд визнати правочин дійсним. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, але від представника осіб надійшли заяви про відсутність заперечень проти позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності осіб в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник Одеської спеціалізованої біржі нерухомості у судове засідання не зявився, біржа повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 26 лютого 2000 року між [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], [PERSON] з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір №2000.02-1176 купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS], загальною площею 42,7кв.м., відповідно до умов якого позивач набула право власності на вказане майно. Договір на момент укладення був зареєстрований на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості під реєстровим №2000.02-1176 від 26 лютого 2000 року, а також право власності набувача за правочином було зареєстроване у встановленому порядку. Правовідносини між сторонами у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору 26 лютого 2000 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору. Як сукупно регламентували ст.ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Водночас, біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як регламентувала ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто ЦК УРСР від 18 липня 1963 року вимог щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир не встановлював. З укладеного договору випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі безпосередньо продавець [PERSON] отримала від покупця, про що свідчить підпис продавця (п.6 договору). В силу ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Зважаючи на дані вимоги законодавства і регламентацію правовідносин, що виникли між сторонами, судом не встановлено неправомірності в діях продавця відносно підстав для відчуження зазначеної квартири. В той же час, суд не вбачає порушень закону і в придбанні позивачем вказаної нерухомості, у звязку з чим права позивача підлягають захисту. З огляду на викладене, суд визнає договір дійсним, оскільки вимоги діючого на той час цивільного законодавства були виконані в повному обсязі, враховуючи зокрема фактичне виконання умов договору сторонами та подальшу державну реєстрацію відповідних майнових прав.

Outcome: approved