Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] року відкрилась спадщина після смерті [PERSON], яка до смерті проживала в с. Гришино Покровського району Донецької області і є її матір'ю, а також матір'ю відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], а також бабою [PERSON] Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини всі вони звернулись до державного нотаріуса Другої красноармійської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. При подачі заяви було з'ясовано, що за життя мати склала на ім'я [PERSON] заповіт, посвідчений секретарем виконкому Гришинської сільської ради Покровського району Донецької області 15.05.1997р., реєстр № 32, заповівши йому все майно, яке на день смерті буде їй належати. Вважала, що складений матір'ю заповіт є недійсним, так як на час його складання вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з наступних підстав. Мати проживала разом із чоловіком в с. Гришине Покровського району. [INFO] року її чоловік, а її батько [PERSON] помер. Після її смерті у матері почала проявлятися неадекватна поведінка (вона забалакувалась, марила, приводила додому сторонніх людей). В 1994 році у матері стали прогресувати дивацтва у поведінці, але до лікаря-психіатра вона не зверталась, так як в її поведінці не проявлялися ознаки агресії. В 2000 році по маревних мотивах вона влаштувала скандал в магазині, у зв'язку з чим була госпіталізована до Родинської психіатричної лікарні з діагнозом хронічний маячний розлад. Рішенням Красноармійської міськрайонного суду Донецької області від 02.12.2011р. матір було визнано недієздатною, їй було призначено опікуна [PERSON] По справі було призначено судово-психіатричну експертизу 01.10.2011р., якою встановлено, що [PERSON] страждала хронічним психічним захворюванням у вигляді хронічного маячного розладу і за своїм психічним станом на той час не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними. При цьому експертом при проведенні експертизи було встановлено, що дивацтва в поведінці стали проявлятися з 1994 року, до лікаря-психіатра не зверталася, наростала активна психосоматика, в 2000 році була госпіталізована до Родинської психіатричної лікарні, у зв'язку з вчиненням скандалу в магазині по маячним мотивам, при госпіталізації пройшла ВЛК, була визнана інвалідом, перекомісію не пройшла за сімейними обставинами (проживала разом із сином, який забрав документи та не дозволив черговий раз стаціонарно обстежитися в психіатричній лікарні). У зв'язку з тим, що мати виявляла ознаки неадекватної поведінки, з 1994 по 1997р.р вона проживала разом із нею в с. Гришино. Надалі у неї виник конфлікт з братом - відповідачем по справі, і з матір'ю став проживати до 2000р. відповідач. Саме в цей період проживання відповідача із матерію нею і був складений заповіт. На підставі наведеного просила визнати заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON], складений і посвідчений секретарем виконкому Гришинської сільської ради Красноармійського району Донецької області 15 травня 1997 року Авіловою О.О., за реєстром № 32, недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що його сестра [PERSON] вела аморальний спосіб життя, внаслідок чого втратила своє власне життя. Їх мати [PERSON], побачивши все це, склала в сільській раді заповіт, яким заповіла йому все своє майно. На час складання заповіту він проживав разом із матір'ю. Мати сама ходила до сільської ради, де склала заповіт, який віддала йому. Психічні розлади у його матері були лише в кінці її життя. Зі слів мешканців села йому відомо, що в 2000 році з матір'ю стався напад в магазині, і вона була госпіталізована до психіатричної лікарні, де провела тиждень. Під час його проживання із матір'ю він бачив, що вона приймала ліки. Сусіди матері про її психічні розлади. Про існування рішення суду, яким [PERSON] була визнана недієздатною, йому відомо, але вважає, що воно ухвалено незаконно, чому сприяла протиправна поведінка [PERSON], яка і стала опікуном його матері, а після неї - [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог одо предмета спору, [PERSON] пояснила, що їх мати [PERSON] мешкала в с.Гришино в будинку, який вона побудувала разом із своїм чоловіком, до дня своєї смерті в 2016 році. Після смерті матері вона, її дочка [PERSON] та рідна сестра [PERSON] звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де їм повідомили про існування заповіту на ім'я брата [PERSON], що їх здивувало, оскільки брат не піклувався про неї, ображав її, застосовував до неї фізичне насильство. Мати мала психічні розлади, що почало проявлятися ще в той час, коли [PERSON] служив в армії, і мати з батьком їздили до нього у госпіталь. Вона пропонувала батькові звернутися за допомогою до лікарні, але він соромився такого стану своєї дружини. Після повернення брата з армії мати розмовляла сама із собою, кидалася на батька. Після смерті батька стан матері погіршився. Мати проживала разом із [PERSON] Вважає, що [PERSON] навмисно став проживати разом із матір'ю, що примусити її скласти заповіт на своє ім'я. Вважає, що на час складання заповіту мати не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Весною 1997 року брат вигнав [PERSON] з будинку, і вона стала проживати разом із нею. В квітні 1997 року [PERSON] побив мати, на її тілі були синці, але до органів міліції вона не зверталась. В 2000 році з матір'ю стався неприємний інцидент, після якого її було госпіталізовано до Родинської психіатричної лікарні. Після виписки матері з лікарні [PERSON] повідомив, що в нього є сім'я, і жити з матір'ю він не буде. Мати жила сама, а вони із сестрою та дочкою її відвідували. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог одо предмета спору, [PERSON] пояснила, що з 2010 року вона мешкала разом із своєю бабою [PERSON] в її будинку, доглядала її, і мешкає в цьому будинку до теперішнього часу. Після смерті [PERSON] вона, її мати [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де їм повідомили про існування заповіту спадкодавця на ім'я [PERSON] Вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки баба не усвідомлювала значення своїх дій не могла керувати ними на час складання заповіту. Так, після смерті діда [PERSON] стала забалакуватись, води додому сторонніх людей. З 1994 року хвороба стала прогресувати, але до лікарні вона не зверталась. В 2000 році [PERSON] влаштувала скандал в магазині, куди з'явилась із ножем, вимагала гроші, продукти, намагалась «зробити ревізію», і у зв'язку з цим була госпіталізована до Родинської психіатричної лікарні. В 2011 році за рішенням суду [PERSON] було визнано недієздатною, а її призначено опікуном бабі. Вона мешкала разом з бабусею з 1994р. по 1997р., а потім її дядько [PERSON] вигнав її з будинку [PERSON] З квітня 1997 року по 2000 рік [PERSON] став проживати разом із своєю матір'ю, як вона вважає, щоб примусити її скласти заповіт на своє ім'я, при цьому постійно ображав та бив її. Вважала, що є підстави для визнання заповіту недійсним. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Гришинська сільська рада Покровського району Донецької області надала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази та висновок експерта, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин. [INFO] року помела [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 19 грудня 2016 року Виконавчим комітетом Гришинської сільської ради Покровського району Донецької області (а.с.4). [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми, а [PERSON] - онукою померлої [INFO] року [PERSON] (а.с.7, 8, 11-14, 16, 17). 15 травня 1997 року [PERSON] було складено заповіт, яким вона все своє майно, яке на час смерті буде їй належати, в чого б воно не складалось і не знаходилось, в тому числі й житловий будинок з усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що находяться в [ADDRESS] Донецької області, заповіла своєму синові [PERSON] Заповіт складено і посвідчено секретарем виконкому Гришинської сільради Красноармійського району Донецької області Авіловою О.О., за реєстром № 32 (а.с.6). Згідно довідки поліклініки Покровської центральної районної лікарні від 11.01.2018р. [PERSON] перебувала на диспансерному обліку в психіатричному кабінеті Красноармійської Покровської центральної районної лікарні Донецької області з 2001 року, знята з обліку [INFO] року (а.с.94). Рішенням Красноармійського міськайонного суду Донецької області від 2 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2011 року, [PERSON] було визнано недієздатною, встановлено опіку над недієздатною, опікуном призначено [PERSON] (а.с.25). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року [PERSON] звільнено від обов'язків опікуна [PERSON], опікуном призначено [PERSON] (а.с.71-74). У зв'язку із тим, що оспорюваний заповіт було складено під час дії ЦК України 1963 року, і правомірність його складання оспорюється саме на час його складання, суд вважає, що необхідно керуватися саме нормами ЦК України 1963 року. Згідно ст.524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Статтею 541 ЦК України 1963 року визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Положеннями ст.545 ЦК України 1963 року передбачено, що недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п.17 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 (далі - постанова Пленуму ВСУ №7), право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Згідно п.18 постанови Пленуму ВСУ №7 заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 правила статті 225 ЦК України поширюється на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися тану особу саме на момент вчинення правочину. Свідок [PERSON] показала, що померла [PERSON] була її радною сестрою, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] є її племінниками, [PERSON] - онукою. Сестра [PERSON] захворіла на психічне захворювання коли ще перебувала у шлюбі з [PERSON]. Після смерті у 1992 році чоловіка ознаки хвороби стали проявлятися у [PERSON] ще більше: вона забалакувалась, в 2000 році влаштувала скандал в магазині, зазначаючи, що «робить ревізію» в магазині. Після цього випадку в магазині дочки сестри [PERSON] і [PERSON] госпіталізували її до Родинської психіатричної лікарні, де вона знаходилась на стаціонарному лікуванні місяць. Після виписки сестри з лікарні з нею деякий час мешкав син [PERSON] із сім'єю, потім повернувся до м. Добропілля. Зі слів людей їй відомо, що начебто син [PERSON] побив її за то, що в будинку був зареєстрований чоловік [PERSON]. За життя [PERSON] хотіла заповісти своє майно синові, і вважала, що він поділиться із сестрами спадковим майном. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] була дружиною її рідного брата [PERSON], відповідно, [PERSON], [PERSON], [PERSON] - це її племінники, а [PERSON] - внучата племінниця. Вона спілкувалась із [PERSON], відвідувала її вдома. В квітні 1983 року [PERSON] забрали в армію, а її брат із дружиною їздили його провідували. Вже тоді вона помітила в поведінці [PERSON] дивини: вона була задумлива, агресивна, чогось боялась, виривала посаджені дерева, ганялась із сокирою за сином та її дочкою, казала, що нею управляють «вищі сили». Періодично з нею мешкав син [PERSON], який погано ставився до матері, міг застосовувати до неї фізичну силу. [PERSON] одного разу заходилась на лікуванні в Родинській психіатричній лікарні, а весь інший час лікувалась вдома. Свідок Авілова О.О. показала, що в 1997 році до неї як до секретаря Гришинської сільської ради звернулась [PERSON] з питання складання заповіту. Вона пояснила [PERSON], що всі діти рівні в спадкових правах, і вона має право заповідати майно будь-кому зі своїх дітей. Все своє майно [PERSON] заповіла своєму синові [PERSON]. З її слів вона склала заповіт, [PERSON] його почитала, підписала, який вона потім засвідчила. Сумнівів щодо психічного стану [PERSON] у неї не виникало, про те, що [PERSON] визнано недієздатною дізналась з копії рішення суду в 2011 році. Один екземпляр заповіту вона видала [PERSON], а іншій залишився на зберіганні в раді. За клопотанням позивача для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи № 66 від 19.07.2018р. [PERSON], яка померла [INFO]., станом на 15 травня 1997 року страждала на хронічне душевне захворювання - хронічний маячний розлад, станом на 15 травня 1997 року за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.102-109). На виконання принципу змагальності сторін, що міститься в ст.12 ЦПК України, згідно якого суд, зокрема, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом, судом було роз'яснено відповідачу, який не був згодний з висновком судово-психіатричної експертизи, на призначення повторної судово-психіатричної експертизи, що знайшло своє відображення у протоколі судового засідання від 12 листопада 2018 року, на що від відмовився. За таких обставин цей доказ суд вважає належним та допустимим для встановлення психічного стану заповідача [PERSON] в момент складання нею заповіту. За таких обставин заповіт підлягає визнанню недійсним, так як складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ст.ст.524, 534, 541, 545 ЦК України 1963 року,

Outcome: approved