Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

В провадження Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява, в якій позивач [PERSON] просить визнати [PERSON] [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що на підставі Договору Купівлі-продажу від 3 лютого 2006 року, [PERSON] та свідоцтва про право власності йому належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13407496 від 06.03.2006 року, він є одноособовим власником зазначеного об`єкта нерухомості. Позивач перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] та позивач надав згоду на вселення [PERSON] ( [PERSON] ) в вищезазначеному приміщенні і саме від 21.04.2010 року, вона була зареєстрована, як мешканець 124-ї квартири. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.02.2013, шлюб між сторонами розірвано, та після розірвання шлюбу відповідач залишила дівоче прізвище « [PERSON] ». Позивач зазначив, що відповідачка фактично не проживає в зазначеній квартирі з 2012 року. Крім того, позивач звертався із заявою до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області про підтвердження факту не проживання відповідачки у кв. [ADDRESS] . Та згідно висновку за результатами розгляду заяви позивача від 05.06.2017 встановлено, що відповідачка не проживає та не з`являється в даній квартирі на протязі останніх двох років. Оскільки за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, у позивача виникають труднощі зі сплатою комунальних послуг, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалю Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.02.2018 провадження по даній справі відкрито. Ухвалою суду від 01.02.2018 на підставі пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, визначено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні. В ході розгляду справи, в якості третьої особи долучено Службу у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Позивач та його представник адвокат Рябінін С.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Від допиту свідка [PERSON] сторона позивача відмовилась. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість. Надала відзив, в якому зазначила, що доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки після розірвання шлюбу вона з малолітнім сином продовжували проживати у спірній квартирі, що підтверджується довідкою про виклик лікаря за даною адресою, а також довідкою КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №377 ХМР», згідно якої її син [PERSON] , [INFO] відвідував цей заклад з 17.05.2013 по 10.07.2015, який розташований неподалік від спірної квартири. Відповідач зазначила, що нею проводилася оплата за комунальні послуги, за її власні кошти, робились ремонтні роботи у спірній квартирі. До квартири [ADDRESS] вона не може потрапити до квартири, оскільки з боку позивача чиняться перешкоди, шляхом зміни вхідних замків. Також відповідач неодноразово зверталась до органів поліції щодо перешкод в праві користування даною квартирою. Просить в позові відмовити. Від представника третьої особи - Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей ХМР надійшла заява про розгляд даної справи за їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. На підставі Договору Купівлі-продажу від 3 лютого 2006 року, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13407496 від 06.03.2006 року, він є одноособовим власником зазначеного об`єкта нерухомості. Відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/459/13 від 20.02.2013 року, було розірвано шлюб між позивачем та відповідачкою, який було зареєстровано 19 лютого 2010 року у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції № 42, та після розірвання шлюбу відповідачці було залишено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області від 21.07.2017 [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04.06.2010. Сторонами не спростовується той факт, що після розірвання шлюбу, сторонами не підтримувались стосунки, не велось спільне господарство, та з 2015 року відповідач не проживає у спірній квартирі. Як вбачається з висновку, затвердженого начальником Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 05.06.2017 року, за результатами перевірки за заявою [PERSON] встановлено, що в ході виходу за місцем мешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , були опитані сусіди останнього, а саме: [PERSON] , [INFO], яка мешкає у кв. [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO]., які повідомили, що [PERSON] в [ADDRESS] за вищевказаною адресою, не проживає та не з`являється у квартирі на протязі останніх двох років. У відповідності зі ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Суд зазначає, що тлумачення статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стосовно самого факту не проживання [PERSON] у спірній квартирі більше шести місяців суд встановив, що в матеріалах справи наявний висновок Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 05.06.2017 року, за результатами перевірки за заявою [PERSON] встановлено, що в ході виходу за місцем мешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] за вищевказаною адресою, не проживає та не з`являється у квартирі на протязі останніх двох років, тобто з 2015 року. Щодо другої умови, за якою особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тобто стосовно відсутності поважних причин, суд зазначає наступне. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідачем зазначено, що позивачем чинились перешкоди у праві користування житловим приміщенням, шляхом зміни замків на вхідних дверях та відповідач зверталась до правоохоронних органів із заявою щодо перешкод з боку позивача в праві користування даною квартирою. З цього приводу суд зазначає, що відповідач звернулась до органів поліції лише 12.11.2017, тобто вже після відкриття провадження в даній справі, в той час як раніше таких звернень із приводу усунення перешкод у користуванні спірною квартирою до правоохоронних органів або до суду від відповідачки не надходило. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно до ст. 163 ЖК УРСР , у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. 1 ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Така ж норма встановлена в статті 41 Конституції України, з якої вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України, які, окрім іншого, передбачають, що правовідносини, пов`язані зі створенням перешкод здійснення права користування своїм майном, регулюються ст. 391 ЦК України, яка встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Також судом встановлено, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Відповідач чинить позивачу, як власнику житла, перешкоди у користуванні ним, вона не є членом сім`ї, не сплачує комунальні послуги та добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає. Відповідачка не проживає в вищезазначеній квартирі з 2015р. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживала у квартирі, адреса якої зазначена вище, у якості члена сім`ї (дружина позивача- [PERSON] ) та набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені ВСУ у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц та від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з викладеного вище, суд встановив наявність достатніх підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved