Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

В серпні 2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], де зареєстрована її донька [PERSON] та її онук [PERSON], які не проживають у вказаній квартирі та особистих речей там не мають. У зв'язку з викладеним просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог (а.с.18). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.19). Представник відповідача Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Щука О.В., яка діє на підставі довіреності від 11.09.2017 року (а.с.23), будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, суду надано заяву з проханням розглянути дану позовну заяву за відсутності представника їх установи, просили відмовити у частині позовних вимог, а саме визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.22). Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.04.1992 року, [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до акту огляду від 17.08.2017 року, виданим Директором КП «ЖЕК № 7», було встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з червня 2013 року, а [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі з серпня 2014 року (а.с.11). Згідно довідки КП «ЖЕК №7» № 984 від 17.08.2017 року, [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 10.05.2005 року, [PERSON] - з 22.08.2014 року (а.с.12). Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з наданих суду документів достовірно встановлено, що члени сім'ї позивача, а саме донька та онук, були відсутні за адресою - [ADDRESS], без поважних на те причин, з червня 2013 року та серпня 2014 року, тобто понад 3-4 роки, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням. Суд не приймає до уваги заперечення представника Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області щодо визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з огляду на наступне. За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки суд прийшов до висновку, що [PERSON], яка є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], втратила право користування житловим приміщенням, відповідно і малолітній [PERSON] також втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній квартирі не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved