Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

в позові вказано, що позивач та відповідач перебувають в шлюбі, в якому народилось троє дітей; з вересня 2018 року сторони припинили спільне проживання, а тому позивач просила суд розірвати шлюб сторін та визначити місце проживання дітей місцем проживання їх матері та присудити аліменти в розмірі 50 % доходів відповідача. Крім цього відповідач продав автомобіль, що перебував у спільній сумісній власності сторін, а тому позивач просила суд стягнути з відповідача нього еквівалент вартості частки позивачки у спільній сумісній власності на автомобіль, виходячи з ринкової вартості автомобіля. В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що в письмовому відзиві на позов відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу сторін, визначення місця проживання дітей сторін, а тому спору в частині визначення місця проживання дітей та розірвання шлюбу фактично між сторонами немає; протягом тривалого часу відповідач самостійно і добровільно сплачував на утримання дітей 50% від його доходу, отже сторони досягли домовленість щодо розміру аліментів та порядку їх сплати. Також представник позивача просив суд стягнути з відповідача еквівалент вартості частки позивачки у спільній сумісній власності на автомобіль, виходячи з дійсної ринкової вартості автомобіля, а не від вартості, яку вказано відповідачем в його декларації; відповідач в дійсності не продав автомобіль та продовжує ним користуватись, кілька разів самостійно прибув на спірному автомобілі в м. Івано-Франківськ, залишав його в місцях, де позивачка це бачила; відповідач зареєстрував поїздки до м. Івано-Франківськ в день проведення судового засідання в програмі «Blаlbacar» від власного імені, що свідчить про користування спірним автомобілем та удавання відповідачем обставини продажу автомобіля, в дійсності автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача, а відповідні дії з перереєстрації автомобіля відповідачем здійснено задля зловживання його правами та порушення прав позивача; автомобіль продано без згоди позивачки, що не заперечує відповідач; за змістом правової позиції Верховного Суду України якщо дійсну вартість майна не можливо встановити, то вона стягується за ринковою вартістю; ринкова вартість автомобіля на даний час 9000 доларів США; грошові кошти, які сплачував відповідач та, які передавали від його імені його родичі були добровільними платежами аліментів, розмір яких сторони погодили самостійно, які становили 50% заробітку відповідача і складали 10000 гривень щомісяця; в наступному коли виник цей спір відповідач неправомірно пояснив, що аліменти були його компенсацією вартості автомобіля; в письмовому відзиві на позов відповідач визнав розмір еквівалента вартості частки позивачки, яку нею заявлено в позові, що платежі на суму 100\~000 гривень ним здійснено як компенсацію вартості еквівалента частки позивачки в правах на автомобіль; відповідач з представником заплутались в їх поясненнях щодо призначення платежів, що підтверджує неправдивість їх пояснень; усі грошові кошти, які платив відповідач та його родичі були аліментами і використовувались позивачем на утримання дітей; під час сплати грошових коштів матір відповідача пояснювала, що це добровільні платежі відповідача з аліментів; син відповідача від іншого шлюб є повнолітнім, судового рішення щодо присудження аліментів на утримання повнолітнього сина відповідача немає; витрат на утримання повнолітнього сина відповідача ним не доведено; витрати відповідача на оренду житла компенсують йому з державних фондів як військовослужбовцю. В судовому засіданні позивач підтримала позов та надала перед судом пояснення про те, що відповідач був в ООС, коли позивачка звернулась до матері відповідача з проханням передавати на виконання його обов`язку з утримання дітей гроші по аліментах; матір відповідача передавала регулярно один і той же розмір грошових коштів на утримання дітей відповідача та на виконання його обов`язку з утримання дітей; надавати гроші на утримання дітей відповідача самостійно запропонувала матір відповідача з тієї підстави, що відповідач перебував в ООС і не міг цього робити самостійно; діти потребували поточного лікування та лікування нових недуг, а частину з невикористаних грошових коштів на лікування позивач повернула відповідачу; в наступному відповідач почав платити особисто, після отримання заробітної плати; на спірному автомобілі встановлено газову установку за спільні грошові кошти за 30000 гривень; матір та вітчим відповідача також передавали грошові кошти на дні народження дітей, на свята; жодні грошові кошти відповідач та його родичі не передавали на оплату вартості частки позивачки в автомобілі. В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що відповідач визнає позов в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з позивачкою і у відповідній частині між сторонами спору не існує, з вересня 2018 року відповідач щомісячно добровільно сплачує кошти на утримання дітей за домовленістю з позивачкою в розмірі 50% від його доходу; матір та вітчим відповідача платили позивачці компенсацію за її частку в спірному автомобілі, який продано відповідачем без згоди позивачки; компенсація сплачувалась періодичними платежами в розмірі по 5025 гривень; відповідач не вважає для себе за необхідне надавати докази сплати по 3000 гривень на утримання його повнолітнього сина; на утримання дітей позивачки необхідно присудити аліменти в розмірі 1/3 частини доходів відповідача; відповідач добровільно платить аліменти повнолітньому сину в розмірі 3000 гривень щомісячно; сторони спору раніше усно домовились про компенсацію вартості частки позивачки в праві на автомобіль; автомобіль перебував в спільній сумісній власності подружжя сторін; з вересня 2018 року сторони не проживають разом; позивачка не надавала згоду на відчуження автомобіля, який перебував в спільній сумісній власності подружжя. В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що усі грошові кошти він та його родичі сплатили за частку позивачки в автомобілі; домовленості про розмір коштів на виплату вартості частки позивачки в автомобілі не було; коли перебував в ООС мав додаткові виплати, які складали дохід; рішення суду щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина немає; щомісячно сплачує на навчання повнолітнього сина 3000-3500 гривень; має витрати на оренду квартири; позивачці як і відповідачу компенсуються витрати на житло за рахунок бюджетних асигнувань; пільги відповідач на комунальні послуги зареєстровані за житлом позивачки; добровільно сплачував позивачці аліменти на утримання дітей сумами по 9000, 10000 гривень. Отже відповідач та його представник визнали позов в частині розірвання шлюбу сторін та визначення місця проживання дітей сторін місцем проживання матері. В п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України вказано, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В ч. 4 ст. 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так відповідач сплачував на користь позивачки грошові кошти, про які ним особисто повідомлено суду, що вони були періодичними, щомісячними за його добровільною згодою становили 50 % його доходів і сплачувались ним в якості аліментів на утримання їх з позивачкою дітей. Позивачка просила суд присудити стягнення аліментів, в розмірі частки, який сторони самостійно добровільно погодили і протягом тривалого часу здійснювали. Позивачка надала перед судом пояснення про те, що приймала від відповідача грошові кошти в якості аліментів. Відповідач надав перед судом пояснення про те, що він добровільно сплачував на користь позивачки саме аліменти в розмірі 50 % частки його доходу. Таким чином сторони погодили між собою розмір аліментів у формі сплати частки від доходу відповідача. Так в ч. 5 ст. 183 СК України вказано, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже положеннями СК України гарантовано право позивача на присудження на її користь на утримання трьох дітей у формі безспірного провадження половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Тому позивачем доведено перед судом позов і в частині стягнення на її користь з відповідача аліментів в розмірі половини доходів відповідача. Обмеження розміру щодо мінімального та максимального розміру платежу аліментів встановлено сімейним законодавством України, визначається на стадії примусового виконання державним виконавцем та не може бути змінено судом. Крім цього позивачка просила суд стягнути з відповідача компенсацію ринкової вартості частки автомобіля з урахуванням встановлення додаткового газобалонного обладнання. Відповідач не надав суду доказів на спростування дійсної ринкової вартості спірного автомобіля. Відповідач просив суд відмовити в позов у відповідній частині, хоча при цьому він та його представник визнали обставину придбання автомобіля в спільну сумісну власність подружжя сторін на підставі сумніву щодо правової позиції позивача. Так позивачці як співвласнику спірного автомобіля належить право самостійно визначити вартість належної їй частки в праві власності на автомобіль. Погодити спосіб користування чи продажу автомобіля, який перебуває у спільній сумісній власності подружжя могло виключно подружжя. Відповідачу не належало право на відчуження спірного автомобіля без згоди позивачки. Відчуживши автомобіль, що перебував у спільній сумісній власності подружжя відповідач прийняв на себе негативні наслідки такої власної поведінки. В ч. 1 ст. 368 ЦК України вказано, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином порушення відповідачем права позивача на розпорядження об?єктом права спільної сумісної власності є порушенням встановленого законом порядку здійснення права спільної сумісної власності та належить до деліктів. В судовому засіданні саме представник відповідача та відповідач надали перед судом пояснення про те, що автомобіль відчужено відповідачем без згоди позивачки, без погодження з нею суми продажу автомобіля. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд.\~ Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже відповідач міг продати спірний автомобіль тільки за умови отримання ним згоди позивачки. Відчуживши спірний автомобіль з порушенням прав позивача відповідач прийняв на себе обов`язок з відшкодування позивачці завданої ним шкоди щодо порушення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст.\~1166\~ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже законом на відповідача покладено обов`язок спростування позову в частині відшкодування шкоди майновим правам позивача за порушення права спільної сумісної власності позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пояснення відповідача, що ним внесено в декларацію відомості про відчуження автомобіля за 50\~000 гривень не спростовують правові підстави претензії позивачки про стягнення з відповідача половини від дійсної ринкової вартості частки в праві власності на спірний автомобіль. Відповідно до ч. 6 ст. 20 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже не може бути здійснено спростування позову на підставі припущення відповідача про те, що можливо в автомобілі був пробіг, який впливав на зниження його вартості, або можливо встановлення додаткового газово-балонного обладнання на автомобіль не збільшила його вартість, або можливо автомобіль відчужений, хоча все ще перебуває у володінні та користування відповідача, який за поясненням позивача та її представника, прибував в кожне судове засідання саме на спірному автомобілі та з пропонуванням відповідачем поїздок третім особам в сервісі «Blablacar». Так само в судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що правові підстави та з ними і форма користування відповідачем автомобілем, після його відчуження і декларування відсутності будь-яких прав на такий автомобіль підлягає встановленню судом. Відмова представника відповідача та відповідача від пояснення суду правових підстав неодноразового володіння та користування відповідачем спірним автомобілем, після моменту його продажу не є правовою підставою для порушення прав позивачки щодо стягнення на її користь компенсації вартості її частки не за дійсною ринковою вартістю, а за самостійно визначеною відповідачем. Отже пояснення відповідача та його представника про те, що відповідач не користується спірним автомобілем та продав його за 50000 гривень не відповідають дійсності, спростовуються неодноразовими поясненнями позивачки та її представника про те, що вони неодноразово особисто бачили користування відповідачем спірним автомобілем після оформлення продажу автомобіля. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved