Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

В провадженні вказаного складу відповідного районного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказує, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 червня 2005 року, житловий будинок індивідуального житлового фонду (садиба) під №21 по вулиці Добовій у місті Одесі на праві приватної власності належить [PERSON] Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 05 вересня 2008 року, [PERSON] являється власником земельної ділянки, загальною площею 0,0592 га, за №21 по вулиці Дубовій у місті Одесі. При цьому, з метою підтримання нерухомості в належному технічному стані, покращення конструктивно-інженерних характеристик обєкту та задоволення побутових потреб, позивач в процесі користування вказаним майном власними силами й за власний рахунок здійснив низку певних ремонтно-відновлювальних, реконструкційно-будівельних робіт по садибі, сукупним наслідком виконання яких явилась реконструкція житлового будинку літ.«А» та збільшення загальної площі будинку, зведення гаражу із мансардою літ. «Е», влаштування мансарди над літ.літ.«Б»,«В», а зведення вбиральні-сараю літ.«Д» замість вбиральні. Однак, як посилався [PERSON], відповідач невмотивовано не визнає його майнових прав на реконструйовану садибу, що викликає виникнення значних перешкод в належному й повному користуванні особою цією власністю. Саме з підстав викладеного, позивач й звернувся в суд з відповідним позовом, заявляючи вимоги про визнання за ним права власності на даний житловий будинок індивідуального житлового фонду. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] цілком підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але заявлені позивачем вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову, просила суд справу розглядати за її відсутність в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України, про що свідчить надана суду письмова заява. Згідно ст. 130 ч.4 ЦПК України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. На підставі ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у звязку з тим, що позивач від позову не відмовився, а відповідач вимоги визнала у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення сього позову в попередньому судовому засіданні. Разом з тим, відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, у звязку з неявкою повідомленого відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 07 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2668, житловий будинок індивідуального житлового фонду (садиба) під №21 по вулиці Добовій у місті Одесі на праві приватної власності належить [PERSON]. Право власності за вказаним правовстановлюючим документом було належним чином зареєстроване в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить відмітка на самому примірникові документу, датована 30 червня 2005 року. Як свідчить згадуваний Договір, вказана садиба на момент її набуття позивачем у власність складалась з: житлового будинку літ.літ. «А», «А1», житловою площею 65,9кв.м.; надвірних споруд: сараю літ. «Б»; сараю із погребом літ. «В»; вбиральні літ. «Г»; №1-3 огорожі; ІІ-IV мостіння; І колодязь. Разом з тим, за даною садибою була закріплена земельна ділянка площею 600,0кв.м. Водночас, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 05 вересня 2008 року, виданого Одеською міською радою на підставі рішення VІ Одеської міської ради від 04 липня 2007 року №1722-V, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010850501210, [PERSON] являється власником земельної ділянки, загальною площею 0,0592 га, за №21 по вулиці Дубовій у місті Одесі. В період користування приміщеннями даної садиби, з метою задоволення побутових потреб й фактичного забезпечення житловою площею, з боку власника [PERSON] власними силами й за власний рахунок було здійснено низку ремонтно-відновлювальних, реконструкційно-будівельних заходів по обєкту, сукупним наслідком виконання яких явилась реконструкція житлового будинку в єдину літ.«А» та збільшення загальної площі будинку до 101,9кв.м., в тому числі житлової до 61,7кв.м., та підсобної до 40,2кв.м., зведення гаражу із мансардою літ. «Е»; влаштування мансарди над літ.літ.«Б»,«В», а також зведення вбиральні-сараю літ.«Д» замість вбиральні. На підтвердження дотримання вимог діючих будівельно-технічних, архітектурних, протипожежних, санітарних та екологічних норм й приписів при здійсненні реконструкційно-будівельних заходів по садибі, чого вимагає ст. 375 ч.3 ЦК України, позивач [PERSON] посилався на складений за його замовленням Технічний висновок про можливість подальшої експлуатації житлового будинку з верандами, мансардою й гаражем за адресою: місто Одеса, вулиця Дубова, 21, складений спеціалістами ТОВ «Бисс-Плюс» (Державна ліцензія серії АБ №205206, що видана Одеською обласною державною адміністрацією від 06 вересня 2005 року), згідно якого відповідний житловий будинок індивідуального житлового фонду, включаючи надвірні споруди, знаходяться в задовільному технічному стані, відповідає вимогам, що ставляться до житлових приміщень, зокрема ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будівлі. Основні положення», та придатний для експлуатації. Технічна характеристика садиби після виконання реконструкції наводиться в Технічному паспорті, складеному спеціалістами КП «ОМБТІ та РОН» в рамках інвентаризаційної справи №10621973 під реєстровим №198-258-19996 від 13 листопада 2009 року. Разом з тим, варто підкреслити, що відповідні дії здійснювались позивачем при узгоджені із суміжними землекористувачами, що підтверджується відповідними заявами [PERSON] від 15 січня 2007 року, та [PERSON] від 03 листопада 2005 року, що знаходяться у справі. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку з тим фактом, що правовідношення стосовно майнових прав [PERSON] щодо відповідної садиби та земельної ділянки дійсно виникли до набрання чинності діючим Цивільним кодексом України, але вже після набрання чинності цивільним законом не припинились, суд переконаний в обґрунтованості керуватись положеннями діючого на даний момент Цивільного кодексу України. Як вказує ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас, як регламентує ст. 375 ч.ч.1,2,3 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ст. 381 ч.1 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У відповідності до положень ст. 383 ч.2 ЦК України, власник квартири може за своїм розсудом здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданої йому для використання як єдине ціле, за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку й не порушує санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. При цьому, слід зазначити, що в ЦК України, як й в інших актах цивільного законодавства відсутні норми права, які б чітко регулювали подібні за змістом правовідносини стосовно здійснення ремонтно-реконструкційних, будівельних заходів по саме садибам з метою задоволення відповідних побутових потреб. Як вказує ст. 8 ч.1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Тобто, спираючись на вказані норми закону, так з огляду на той факт, що садиба з позицій законодавця розглядається як єдиний обєкт права власності, судом не встановлено порушень базового цивільного закону в діях [PERSON] стосовно виконання згаданих ремонтно-реконструкційних, будівельних робіт й обґрунтовано визнається право останнього на їх здійснення. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що немає підстав вважати за фактом реконструкцію садиби під №21 по вулиці Дубовій у місті Одесі самочинним будівництвом, оскільки в силу ст. 376 ч.1 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. З огляду на зазначення ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів й вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на позов [PERSON], судом не встановлена незаконність набуття особою майнових прав на вказане нерухоме майно, й в тому числі права власності на відповідну земельну ділянку. Разом з тим, судом не отримано будь-яких відомостей стосовно наявності правових підстав для невизнання права власності позивача з боку відповідача [PERSON] на згадувані приміщення. На підставі регламентації, наведеної в ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, у законі нічого не йдеться про той факт, якими саме доказами власник повинен підтверджувати належність йому майна на праві власності. Крім того, з закону випливає принцип презумпції добросовісного володіння майном, зазначаючи, що воно вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі діючого цивільного законодавства України, зважаючи на виготовлену спеціалістами інженерно-технічну документацію, приймаючи до уваги наявність земельної ділянки у власності особи та факт її використання за цільовим призначенням, суд вбачає можливим, на вимогу позивача, визнати за [PERSON] право приватної власності на згадувані приміщення відповідної садиби. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на обєкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і предявленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обовязковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved