Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

В серпні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], зареєстрований та проживає за вказаною адресою. З січня 2012 року в будинку також зареєстровані відповідачі, які за місцем реєстрації з власної ініціативи ніколи не проживали, особистих речей цих осіб в будинку немає, витрати по утриманню нерухомого майна вони не несуть, проте без поважних причин не бажають знятися з реєстраційного обліку. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Ухвалою суду від 16.09.2015 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено службу у справах дітей Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. При цьому посилаючись на те, що реєстрація відповідачів в належному позивачу будинку створює власнику незручності в користуванні (перешкоди для оформлення субсидії) та перешкоди в розпорядженні своєю власністю, на підставі ст.ст. 71, 163 ЖК України просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житловим приміщенням. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надіслав на адресу суду , просив розглянути справу за його відсутності. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача проти цього не заперечував. Дослідивши матеріали справи в межах вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6-9). 13.01.2012 року в будинку зареєстровані відповідачі (не є членами сім'ї власника житла), які за місцем реєстрації ніколи не проживали. Як вбачається з довідки, виданої 13.08.2015 року Вознесенською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області, останні фактично проживали в будинку [ADDRESS] в цьому ж селі до 01.11.2012 року (а.с.13,14, 23). Згідно акту - обстеження матеріально - побутових умов проживання сім'ї [PERSON], складеного 01.10.2015 року депутатами Куйбишевської сільської ради Миколаївської області, відповідач разом з малолітньою дитиною з 2013 року проживають у будинку [ADDRESS] (а.с.35). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що сім'ї [PERSON] з боку власника створювалися будь-які перешкоди в користуванні житлом, не висловили вони бажання продовжувати користуватися будинком й під час розгляду справи. Оскільки відповідачі не є членами сім'ї власника житла, відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Проте вказана глава не містить підстав втрати права користування житлом у приватному секторі. Положення Житлового кодексу України дають підстави вважати, що норми глави 2 разділу III цього Кодексу (користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду) можуть застосовуватися до житлових правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6 ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх змісту. З положень глави 6 ЖК України, зокрема ст. 163 ЖК України вбачається можливість застосування до цих правовідносин деяких положень глави 2 ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ч.1 ст.71 ЖК встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). При цьому, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, тобто дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає (право малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них)). Як зазначалося вище, малолітня [PERSON] з 2013 року проживає разом зі своєю матір'ю - [PERSON] в будинку [ADDRESS], отже місце проживання дитини визначено за вказаною адресою. З цього часу відповідачі до [ADDRESS] не поверталися. Разом з тим, відповідно до вимог ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо нього будь-які дії, що не заборонені законом, не може бути протиправно позбавлений права власності або будь-яким чином обмежений у його здійсненні та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За такого, враховуючи встановлені обставини, зокрема відсутність відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законом строки збереження за ними права на користування житлом, їх небажання без поважних причин знятися з реєстраційного обліку, наслідком чого є створення ними власнику незручностей та перешкод у користуванні та розпорядженні будинком, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved