Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В провадженні вказаного складу відповідного районного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є об'єктом права спільної часткової власності. Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона позивача вказувала, що на підставі певних документів, співвласниками домоволодіння (житлового будинку індивідуального житлового фонду) під [ADDRESS] у місті Одесі є [PERSON] та [PERSON] В процесі спільного користування майном, у зв'язку з певними перешкодами щодо здійснення останнього, згідно технічної можливості, позивач забажала виділити в натурі сукупність приміщень, що входять до складу належній їй частці, однак відповідач [PERSON] відмовилась від виконання пов'язаних з цим дій, у зв'язку з чим [PERSON] і звернулась до суду. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] цілком підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі, однак від особи на адресу суду надійшла заява про визнання даного позову, незаперечення проти його задоволення, а також про розгляд справи за її відсутність в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України, яка була долучена до матеріалів справи. Згідно ст. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач [PERSON] від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнала у повному обсязі, про що свідчить надана суду письмова заява, суд зважав можливим ухвалити рішення про задоволення сього позову. Водночас, відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв'язку з неявкою повідомленої відповідача по даній цивільній справі, врахувавши думку сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку, постановивши про викладене відповідну ухвалу. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно Свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 2010 року, складеного, оформленого й виданого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою, під реєстровим №2-323, власником 19/25 ідеальної частки домоволодіння [ADDRESS] місті Одесі є [PERSON]. Право приватної власності особи на відповідну частку об'єкту нерухомого майна було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується Витягом підприємства про реєстрацію права власності на нерухоме майно під №25952513 від 23 квітня 2010 року. Разом з тим, відповідно до Договору купівлі-продажу від 19 листопада 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], під реєстровим №1-770, власником 6/25 ідеальної частки домоволодіння [ADDRESS] місті Одесі є [PERSON]. Право приватної власності особи на відповідну частку об'єкту нерухомого майна було належним чином зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», про що свідчить відмітка підприємства на самому примірникові документу, датована 27 грудня 2001 року. Технічна характеристика об'єкту нерухомого майна наводиться в Технічному паспорті, складеному інженерами КП «ОМБТІ та РОН» під реєстровим номером 239-120-24482 від 18 лютого 2010 року. Як сукупно випливає з правовстановлюючого документу, технічної документації, каталогу меж землекористування та було визнано сторонами, 19/25 ідеальна частка домоволодіння, що належить позивачеві [PERSON], фактично складається з: - житлового будинку літ.«Л», загальною площею 56,1кв.м., в тому числі житловою площею 37,6кв.м. та підсобною площею 18,5кв.м., який складається з: 2-1 - кухні, площею 11,7кв.м.; 2-2 - житлової кімнати, площею 20,6кв.м.; 2-3 - житлової кімнати, площею 17,0кв.м.; 2-4 - коридору, площею 6,8кв.м.; - житлового будинку літ. «З», загальною площею 50,2кв.м., в тому числі житловою площею 27,9кв.м. та підсобною площею 22,3кв.м., який складається з: 3-1 - житлової кімнати, площею 15,1кв.м.; 3-2 - житлової кімнати, площею 12,8кв.м.; 3-3 - ванної, площею 3,3кв.м.; 3-4 - коридору, площею 2,9кв.м.; 3-5 - кухні, площею 5,9кв.м.; 3-5а - кладової, площею 10,2кв.м.; - частини приміщень житлового будинку літ. «И», загальною площею 37,0кв.м., в тому числі житловою площею 11,0кв.м. та підсобною площею 26,0кв.м., а саме: 3-6 - веранди, площею 10,0кв.м.; 3-7 - коридору, площею 7,6кв.м.; 3-8 - веранди, площею 2,4кв.м.; 3-9 - кухні, площею 6,0кв.м.; 3-10 - житлової кімнати, площею 11,0кв.м.; а також надвірних споруд: літ. «Н» - вбиральні, площею 5,4кв.м.; літ.«Т» - навісу, площею 42,1кв.м; №І - мостінь; №№10, 11 - огорож. Наведена ідеальна частка домоволодіння розташована на земельній ділянці площею 312,87кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. В процесі спільного користування майном, позивач [PERSON] забажала виділити в натурі належну їй ідеальну частку. Як встановив суд, відповідні ідеальні частки сторін у складі вказаного домоволодіння цілком придатні для відокремленого користування. Як випливає із довідки КП «Право» №1527/1-10 від 11 травня 2010, виділеній ідеальній частці [PERSON] можливо присвоїти самостійну адресу, а саме: домоволодіння (житловий будинок індивідуального житлового фонду) під [ADDRESS] Як передбачає ст. 377 ч.1 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом з тим, згідно ст. 120 ч.ч.1,2 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З огляду на ті обставини, що на підставі згаданого раніше Свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 2010 року, [PERSON] набула право приватної власності на 19/25 ідеальну частку відповідного домоволодіння, в силу наведених норм закону вважається, що вона набула також й право користування відповідною земельною ділянкою за існуючим цільовим призначенням, тобто для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як наводить ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, судом не вбачається неправомірності в набутті позивачем [PERSON] майнових прав на 19/25 ідеальну частку домоволодіння [ADDRESS] місті Одесі. Як регламентує ст. 381 ч.1 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно ст. 356 ч.1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. На підставі ст. 358 ч.ч.1,2,3 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому, відповідно до ст. 361 ч.1 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. А як встановлює ст. 364 ч.1 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Таким чином, ураховуючи вищенаведене й на підставі діючого цивільного законодавства України, суд вбачає можливим, на вимогу позивача та з урахуванням визнання цих вимог відповідачем, виділити в натурі відповідну ідеальну частку спільного майна у самостійну одиницю, що обумовлює визнання за [PERSON] право приватної власності на відповідні згадувані приміщення. При цьому, згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Згідно п.10 Додатку 1 до п.2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна являються рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Як чітко встановлює п.3.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлювальним документам. Забороняється тлумачення прав реєстратором або самостійне внесення ним змін до відомостей про заявлені права власності. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та являється безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстру прав власності на нерухоме майно з боку повноважних осіб КП «ОМБТІ та РОН».

Outcome: approved