Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

В провадженні Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з поширенням недостовірної інформації. Позивач в позові посилається на те, що 30 липня 2020 року у присутності захисника позивача відповідач проголосив повідомлення про підозру та вручив другий примірник такого повідомлення, погодженого третьою особою - [PERSON] . Те, що було повідомлено відповідачем в присутності двох і більше людей, а також є змістом зазначеного документа, позивач розцінює як неправомірне поширення про нього недостовірної інформації. Відповідач є автором цієї інформації, яким було створено і поширено про позивача недостовірну інформацію, а саме: « [PERSON] , починаючи з 26.03.2019 року до теперішнього часу, діючи з прямим умислом, направленим на умисне невиконання судового рішення, у порушення ст. 129-1 Конституції України, ст. 14 КАС України не виконує рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року щодо знесення за власний рахунок самочинно збудованого об`єкта будівництва гаража за адресою: [ADDRESS] ». Оскільки позивач не був повідомлений Дніпропетровським окружним адміністративним судом про існування справи № 160/8354/18, йому не вручалося ухвали про відкриття судового провадження, не вручалося позовної заяви з доданими до неї документами, не викликався до суду для участі у розгляді справи, не вручалося копії рішення цього суду від 21.02.2019 року з метою забезпечення гарантованої Конституцією України можливості апеляційного перегляду такого рішення, а також те, що з копією рішення суду познайомився лише 30 липня 2020 року в присутності відповідача, то й не мав реальної можливості діяти так, як про це було поширено наведену вище інформацію відповідачем 30.07.2020 року. Позивач зазначає, що зі змісту копії рішення суду, невиконання якого відповідачем ставиться йому у провину, витікає, що предметом судового дослідження було будівництво об`єкта за адресою: [ADDRESS] , а не об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , який ще з 19 жовтня 2017 року є приватною власністю, і не може бути «об`єктом будівництва». За позивачем 19 жовтня 2017 року зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - гараж, площею 32,4 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Підставою для виникнення права власності є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП 141172841078, виданий 11.10.2017, видавник: Департамент Державної архітектурної будівельної інспекції у Дніпропетровській області. Отже, гараж по [ADDRESS] був збудований на земельній ділянці, призначеній для гаражного будівництва, що є приватною власністю. Цей об`єкт був прийнятий в експлуатацію відповідно до чинного законодавства, право власності на який було зареєстровано державним реєстратором згідно діючого в Україні законодавства. З 19.10.2017 року на це майно поширюється дія статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Цей об`єкт права власності не може бути самочинно збудованим і не може вважатися таким. Вказаний об`єкт права приватної власності не має жодного стосунку до об`єктів будівництва по [ADDRESS] , про які йдеться в описовій та мотивувальній частинах рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року у справі №160/8354/18, з копією якого відповідач познайомив 30.07.2020 року. Створення і поширення недостовірної інформації про позивача потягло за собою спричинення значної шкоди його немайновим правам, а також призвело до таких негативних і тяжких наслідків, як притягнення до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України. Недостовірною інформацією, яку створив і поширив відповідач про позивача є: -твердження про те, що [PERSON] , володію самочинно збудованим об`єктом будівництва; -твердження про те, що з 26.03.2019 року по 30.07.2020 року [PERSON] , діяв з прямим умислом, направленим на умисне невиконання судового рішення; -твердження про те, що [PERSON] з 26.03.2019 року по 30.07.2020 року у порушення ст. 129-1 Конституції України, ст. 14 КАС України не виконував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року. Позивач посилається на те, що законодавцем визначено ціну позову щодо суми відшкодування моральної шкоди, яка не підлягає доказуванню в суді складає не більше 140 133,33 грн., яка відповідає 1,5 відсоткам ціни позову при сплаті 2102,00 грн. судового збору, що рівняється 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Саме ціна позову в розмірі 140 133,33 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості та є мінімальною з точки зору законодавця по співвідношенню ціни позову та мінімального судового збору за подання позовної заяви до компетентного суду. Така вартісна оцінка позовної вимоги відповідає мінімальним потребам для поновлення порушеного права та перенесених позивачем моральних страждань. Таке грошове відшкодування є справедливим і розумним. У зв`язку із наведеним, позивач звертається до суду та прохає стягнути з відповідача на його користь 140 133,33 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди через приниження честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти позову, зазначивши, що відповідачем у відповідності до вимог КПК України вручено повідомлення про підозру позивачеві, що не може бути розцінено як приниження його честі, гідності та ділової репутації. Третя особа в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що слідчим Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Хмелевською О.М. 30 липня 2020 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру, у зв`язку із умисним невиконанням рішення суду, що набрало законної сили, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (а. с. 10-13). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Частиною 1 статті 276 КПК України визначено, щ повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. Згідно ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення. У відповідності до ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: 10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Згідно з частиною другою статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmerv. Germany. 54, 56, Nestakv. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilov and Others v. Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати у контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania). Ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Судом встановлено, що позивачем не доведено, що оспорена інформація, викладена у повідомленні про підозру є не достовірною, оскільки відповідачем висловлено твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного кримінального правопорушення, а не про винність позивача у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, КПК України установлено інший порядок оскарження повідомлення слідчого про підозру, у зв`язку із чим суд не може оцінювати зміст та правомірність вказаного процесуального рішення. Враховуючи, що позивачем було заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, у зв`язку із поширенням відповідачем інформації, суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не доведено того, що йому була завдана моральна шкода, у зв`язку із поширенням відповідачем інформації, тому необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог через необґрунтованість.

Outcome: dismissed