Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

В Приморський районний суд м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON] матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що вона позичила відповідачці для зайняття спільним бізнесом грошову суму у розмірі 120473 грн., також за оренду приміщень було сплачено 247622,62 грн., сплата за кредити відповідачки у розмірі 4951,6 грн., однак, оскільки відповідачка вказані гроші не повернула, то [PERSON] була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка вважає, що своїми протиправними діями відповідачка нанесла їй матеріальну шкоду, яка виражена у грошовій сумі, що в подальшому спричинило моральні страждання та упущену вигоду. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали просили його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та надав письмові заперечення, згідно яких відповідач не вела спільний бізнес з позивачкою та ніяких грошових коштів з цього приводу не отримувала. Усі кредитні зобов'язання вона погашала самостійно та достроково. Тому ніякої матеріальної шкоди з боку [PERSON] заподіяно не було. Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані по справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та АБ «Аваль» 09 лютого 2006 року було укладено Кредитний договір №014/0043/82/45450. [PERSON] була поручителем за вказаним Кредитним договором, згідно Договору поруки від 09.02.2006 р. При цьому згідно п. 2.1 та п. 3.1 вищевказаного договору Поручитель несе солідарну відповідальність перед Кредитором нарівні з Позичальником лише у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. При цьому днем виникнення зобов'язання Поручителя погасити заборгованість Позичальника вважається день, наступний за днем закінчення строку кредиту або день сплати процентів за кредитним договором. Однак, [PERSON] достроково погасила кредитні зобов'язання ще у 2008 році, про що свідчить Довідка АБ «Аваль» надана у судовому засіданні. Таким чином, [PERSON] не могла сплачувати грошові кошти як Поручитель на погашення кредиту за кредитним договором, оскільки згідно договору поруки від 09.02.2006 р. повинна їх сплатити тільки у разі невиконання таких зобов'язань саме Позичальником [PERSON] Також, у своїй заяві позивач стверджує, що вона та [PERSON] займалися спільним бізнесом. Але при розгляді справи цей факт не знайшов ніякого документального підтвердження, оскільки позивачем не надано жодного документа, який би свідчив про реєстрацію спільного підприємства або документальне підтвердження того факту, що [PERSON] була працевлаштована у відповідачки як найманий працівник. Як зазначалося вище, сторони у той час товаришували завдяки чому [PERSON] була в курсі деяких моментів стосовно підприємницької діяльності [PERSON] Також у своїй заяві [PERSON] стверджує, що позичила для відповідачки у [PERSON], [PERSON] та у [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 120473 грн. Однак при цьому позивач не надає жодного доказу, який би підтверджував цей факт. Згідно ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак позивач не надає до позову ані договору позики, укладеного з будь-ким із вказаних осіб, ані розписки, яка підтверджувала факт передачі грошових коштів. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд критично відноситься до показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] оскільки вони свідчать лише про те, що передавали гроші позивачці для її особистих потреб а не для відповідачки [PERSON], яка ці гроші від них не отримувала та взагалі при цьому присутня не була. Також, суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що вона нібито оплачувала оренду приміщень, які орендувала відповідачка для свого бізнесу, то ці доводи також нічим не підтверджуються, не надається ніяких договорів оренди, хоча згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється саме договором найму (оренди). Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Надані позивачкою у судовому засіданні копії Рахунків-фактур та квитанцій про оплату оренди приміщень та комунальних послуг оформлені на її батька [PERSON] та на неї особисто та ніякого відношення до відповідачки не мають. Стосовно договору №2 від 11.09.2006 року на виготовлення вітрин та прилавків то на думку суду, відповідачки він взагалі ніяк не стосується, оскільки [PERSON] уклала його на своє ім'я. При цьому ні в вищевказаному договорі ані в Акті приймання-передачі від 02.10.2006 р. не вказано, що ці вітрини та прилавки виготовлялися саме для [PERSON] та що вони були передані відповідачці або на адресу розміщення її торгівельних точок. Надані позивачкою звіти суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку [PERSON], які були подані нею у Податкову інспекцію, суд не приймає до уваги, оскільки у законний спосіб позивачка взагалі не могла їх отримати, тому що такі документи є документами строгої звітності лише між СПД та податковим органом. Отже, виходячи із п. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того [PERSON] у своїй заяві сама постійно вказує, що минуло вже 7 років, а вона ніяк не може повернути свої гроші, події на які посилається позивачка сталися у 2006-2007 роках, однак звернулася вона до суду лише у 2013, році однак при цьому не надає ніяких доказів того, що вона на протязі цих років намагалася повернути кошти, не обґрунтовує що перешкоджало їй звернутися до суду раніше. В якості заперечення на це позивач посилається на п.2 ст. 530 та п. 5 ст. 261 ЦК України, згідно яких у разі не встановлення строку виконання боржником своїх зобов'язань, кредитор має право вимагати їх виконання у будь-який час, тому перебіг позовної давності починається саме від дня коли у кредитора - позивача виникає право пред'явлення вимоги. Крім того позивач в позовній заяві стверджує, що надавав відповідачу строк для повернення коштів протягом трьох років. Таким чином, якщо з тверджень позивача виходить, що він надавав гроші відповідачеві у 2006-2007 роках, то він повинен був пред'явити таку вимогу у семиденний строк з моменту закінчення трирічного терміну повернення грошей згідно п. 2 ст. 530 ЦК України саме у 2007 році. Таким чином позивачем були пропущені строки звернення до суду, оскільки згідно ст.. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 р. зі змінами згідно ПП ВСУ №9 від 24.03.2003 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Також відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. зі змінами згідно ПП ВСУ №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак позивач так і не довів у чому ж полягає неправомірність дій відповідача а також не встановив будь-який зв'язок між діями [PERSON] та заподіяною їй шкодою. Відповідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України, а тому суд вважає ці вимоги необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що вимоги позивача необґрунтовані і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed