Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом та просив: стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 50 000 грн., 3 % річних в розмірі 131,51 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 200 грн., пеню в розмірі 2 630,14 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначав наступне. 02.03.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за якими позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 грн., які останній зобов?язувався повернути до 02.07.2015 року. Проте, в порушення взятих на себе зобов?язань грошові кошти відповідач не повернув. На цій підставі просив позов задовольнити в повному обсязі. Сторони в судове засідання не з?явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с. 52, 54, 59-60, 62) Разом з тим, позивач та її представник направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також зазначали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с. 64) Зважаючи на викладене та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення дійсних взаємовідносин між сторонами, суд вважає за можливе за згодою позивача постановити рішення у справі на підставі наявних доказів в порядку заочного провадження згідно ст. ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, серед яких можуть бути договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК України) Судовим розглядом встановлено, що 02.03.2015 [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 50 000 грн. строком повернення до 02.07.2015 року (а.с. 7) В порушення взятих на себе зобов?язань, у визначений строк (до 02.07.2015 року) відповідач грошові кошти [PERSON] не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п. 5 договору позики, своїм підписом під даним договором Позичальник засвідчує факт отримання грошових коштів у розмірі, визначеному п. 1 договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлюється договором (ч.1 ст.1049 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до положень ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 договору позики, у випадку порушення строку повернення позики, Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правового висновоку ВСУ у справі №6-2759цс15 постанова від 20.01.2016 року, відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання та поширює свою дію на всі види зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов?язання слід з?ясувати: чи існує зобов?язання між сторонами, чи це зобов?язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов?язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованість із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку відповідач свої зобов`язання з повернення позики не виконав, відтак утворилася заборгованість, яка станом на 03.08.2015 року становить: 50 000 грн. - сума боргу, 200 грн. - витрати від інфляції, 3 % річних - 131,51 грн., а також пеня - 2 630,14 грн., загальна сума складає 52 961,65 грн. (а.с. 8-10) В свою чергу, суд зважає на те, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, свій контррозрахунок суду не представив, відтак суд виходить з наданого розрахунку позивача і приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та їх слід задовольнити. Враховуючи викладене, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved