Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ДП «ВО ПМЗ ІМ. О. М. МАКАРОВА», Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, [PERSON], у якій позивач просить: - визнати недійсним Договір оренди від 01 жовтня 2015 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON], щодо передання у користування житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 85,6 кв.м.; - визнати за [PERSON] право приватної власності в порядку безоплатної приватизації на квартиру № [NUMBER], загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., що розташована на 2-му поверсі 16-типоверзхового будинку [ADDRESS] та має наступну характеристику: 1 - коридор, загальною площею 13,5 кв.м.; 2 - кладова, загальною площею 1,8 кв.м.; 3 - кладова, загальною площею 1,1 кв.м.; 4 - туалет, загальною площею 1,2 кв.м.; 5 - умивальня, загальною площею 2,5 кв.м.; 6 - кухня, загальною площею 21,9 кв.м.; 7 - житлова, загальною площею24,3 кв.м.; І - лоджія, загальною площею 5,0 кв.м. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що їй 14 січня 2013 року було виданого в ДП «ВО ПМЗ ІМ. О. М. МАКАРОВА» Ордер № 000007 на житлову площу в житловій будівлі по [ADDRESS] Позивач зверталась до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою про передачу їй безоплатно у приватну власність однокімнатну квартиру № [NUMBER], по [ADDRESS], проте, жодної відповіді так і не отримала. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач не визнає її законне право власності на вищевказаний об'єкт нерухомості. Також позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради залишило без розгляду її звернення щодо приватизації квартири, вона вимушена була взяти в оренду у [PERSON] житлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], проте, виявилось, що приміщення, що дана квартира, не належить [PERSON] та у ній проживають зовсім інші люди. Позивач вважає, що такими діями [PERSON] порушила її майнові права та інтереси. Позивач в судове засідання не з'явилась, у позовній заяві зазначила клопотання про розгляд справи без її участі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] 14 січня 2013 року було виданого в ДП «ВО ПМЗ ІМ. О. М. МАКАРОВА» Ордер № 000007 на житлову площу в житловій будівлі по [ADDRESS] Згідно інформації Технічного паспорту на квартиру № [NUMBER] у житловому будинку [NUMBER] по [ADDRESS], який складений ФОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат Серії [NUMBER] виданий 10 квітня 2013 року, зареєстрований у реєстрі атестованих осіб 10 квітня 2013 року за № 2041), квартира № [NUMBER], загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., розташована на 2-му поверсі 16-типоверзхового будинку [ADDRESS] та має наступну характеристику: 1 - коридор, загальною площею 13,5 кв.м.; 2 - кладова, загальною площею 1,8 кв.м.; 3 - кладова, загальною площею 1,1 кв.м.; 4 - туалет, загальною площею 1,2 кв.м.; 5 - умивальня, загальною площею 2,5 кв.м.; 6 - кухня, загальною площею 21,9 кв.м.; 7 - житлова, загальною площею24,3 кв.м.; І - лоджія, загальною площею 5,0 кв.м. З пояснень позивача судом встанволено, що вона у 2015 році зверталась до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою про передачу їй безоплатно у приватну власність однокімнатну квартиру № [NUMBER], загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., що розташована на 2-му поверсі 16-типоверзхового будинку [ADDRESS], проте, жодної відповіді так і не отримала. У абз. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, з огляду на те, що Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради чинить перешкоди у переданні [PERSON] в порядку безоплатної приватизації квартира № [NUMBER], загальною площею 71,3 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., розташована на 2-му поверсі 16-типоверзхового будинку [ADDRESS], суд вважає, що порушене право позивача повинне бути відновлено судом шляхом визнання за нею права власності на вищевказаний об'єкт нерухомості. З приводу позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди, то судом встановлено наступні обставини. Так, 01 жовтня 2015 року між [PERSON] (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) було укладено Договір оренди житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 85,6 кв.м., строком на один рік. З пояснень позивача судом встановлено, що після укладання вищевказаного Договору оренди позивач забажала вселитись до орендованого майна, проте, виявилось, що приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS], не належить [PERSON] та у ньому проживають зовсім інші люди. Також судом встановлено, що [PERSON] не належить право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] У ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У зв'язку з викладеним, а також тим, що Договір найму від 01 жовтня 2015 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд приходить до висновку, що в даний договір є недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. З огляду на те, що судом було відстрочено сплату судового збору до моменту винесення рішення суду, суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved