Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-транспортна компанія», третя особа [PERSON] про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог,\~ позивач в позовній заяві та його представник [PERSON], з урахуванням письмових пояснень, які були надані після огляду доказів, наданих стороною відповідача, в судовому засіданні посилалися на те, що [PERSON] є учасником товариства з внеском до статутного (складеного) капіталу, що становить 50% від загального розміру статутного (складеного) капіталу ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія». Іншим учасником товариства із внеском до статутного (складеного) капіталу, що становить 50% від загального розміру статутного (складеного) капіталу є [PERSON] Рішенням позачергових загальних зборах учасників ТОВ «ТТК» [PERSON] було обрано на посаду генерального директора товариства, а [PERSON] на посаду заступника генерального директора. 15.05.2015 було видано наказ № 83-л «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким позивача звільнено з посади заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» з 15.05.2015 «за систематичне невиконання ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» (п.3 ст. 40 КЗпП України)». Також 15.05.2015 було видано наказ № 84-л «Про припинення трудового договору (контракту)» з позивачем на підставі звільнення за невиконання без поважних причин трудових обовязків (п.3 ст. 40 КЗпП України) на підставі наказу № 83-л. Позивач та його представник вважали, оспорювані накази такими, що постановлені в порушення приписів чинного законодавства про працю, з порушенням процедури й строків притягнення до дисциплінарної відповідальності та в очевидну відсутність підстав для звільнення позивача з посади з використанням положень п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому просили визнати незаконним звільнення [PERSON] з 15.05.2015 з посади заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України згідно до Наказу № 83-л, Наказу № 84-л; поновити [PERSON] з 15.05.2015 на посаді заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія»; стягнути з ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15.05.2015 по дату постановлення рішення по справі; стягнути з ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25\~000грн. Також позивач та його представник просили допустити рішення в частині поновлення на роботі та виплати середньої заробітної плати за один місяць до негайного виконання. Представник відповідача ТОВ «Торгівельно-транспортна компанія» та третє особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надали письмові заперечення з додатками, зазначили, що накази винесені правомірно, а тому в задоволені позову просили відмовити. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналогічне зазначене також в п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11. 92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами). Судом встановлено, що на підставі наказу № 04/К від 20.02.2004 [PERSON] був призначений на посаду заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» ( а.с. 74). На даний час, позивач є учасником ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» з внеском до статутного (складеного) капіталу, що становить 50% від загального розміру статутного (складеного) капіталу товариства, що підтверджується п. 8.1. Статуту товариства в редакції від 25.01.2013 ( а.с. 11-24 ). Іншим учасником ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» також із внеском до статутного (складеного) капіталу, що становить 50% від загального розміру статутного (складеного) капіталу є [PERSON] ( а.с. 11-24 ). Рішенням, позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія», яке було оформлене протоколом № 01-13 від 30.01.2013, одностайно було обрано до складу Дирекції підприємства учасника [PERSON] на посаду генерального директора, учасника [PERSON] на посаду заступника генерального директора товариства ( а.с. 25). 15.05.2015 генеральним директором ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія», який є другим учасником товариства [PERSON] був виданий наказ за № 83-л «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно якого [PERSON] звільнено з посади заступника генерального директора товариства з 15.05.2015 «за систематичне невиконання ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» (п.3 ст. 40 КЗпП України) (а.с.37). Цього ж дня, 15.05.2015 генеральним директором [PERSON] було видано Наказ № 84-л «Про припинення трудового договору (контракту)» з [PERSON] з підстави звільнення за невиконання без поважних причин трудових обовязків (п.3 ст. 40 КЗпП України) на підставі наказу № 83-л ( а.с. 38). Відповідно до п. 10.3.1 статуту ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» та п. 1.1. посадової інструкції посада заступника генерального директора товариства є керівною, заступник генерального директора входить до складу Дирекції товариства, яка здійснює керівництво поточною діяльністю товариства та виконує рішення Загальних зборів учасників товариства. Дирекція підзвітна Загальним Зборам учасників товариства, вона не вправі приймати рішень, обовязкових для учасників товариства ( а.с. 11-24, 33-34 ). Відповідно до п. п. в) п. 10.2.7 статуту товариства, виключно до компетенції загальних зборів учасників ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» відноситься створення та відкликання членів виконавчого органу - Дирекції товариства ( а.с. 11-24 ). Приймаючи до уваги той факт, що позивач є учасником та співвласником товариства та обіймав на підприємстві керівну посаду, яка входить до складу Дирекції, то звільнення його з цієї посади повинно здійснюватися шляхом винесення цього питання на порядок денний Загальних Зборів Учасників Товариства, з яким позивач повинен бути ознайомлений у встановлені законом строки. Але, враховуючи, що позивач також є учасником товариства з долею участі 50%, то дотримання такої встановленої законом процедури ( звільнення його за рішенням Загальних зборів Учасників Товариства) зробило б безперспективним, адже до складу Загальних Зборів Товариства входять лише позивач та генеральний директор [PERSON] Таким чином, постановлені генеральним директором ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія» [PERSON] накази від 15.05.2015 є такими, що прийняті без додержання встановленої законодавством та статутними документами товариства процедури, поза межами його компетенції, а тому дані накази підлягають визнанню незаконними, а позивач [PERSON] підлягає поновленню на посаді заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.92 з наступними змінами та доповненнями, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Відповідно до п. 18, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.92 з наступними змінами та доповненнями - у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Зі змісту наказу № 83-л від 15.05.2015 вбачається, що «заступник генерального директора [PERSON], починаючи з 01.07.2014 по 28.02.2015, в порушення п.п. 2.3., 2.5., 3.2. своєї посадової інструкції, здійснював організацію та безпосереднє керівництво перевезенням вантажів самоскидами, які належать Компанії на праві власності. В порушення встановлених норм бухгалтерського обліку та фінансової звітності, розрахунок за надані послуги по перевезенню Замовники послуг здійснювали на платіжну карту [PERSON], без оформлення первинних бухгалтерських документів. Такі дії позбавили можливості перевірити кінцеву суму отриманих грошових коштів за надані послуги, а також дають всі підстави вважати, що заступник генерального директора займався невластивою йому діяльністю, при цьому не виконуючи свої посадові обовязки» ( а.с. 37 ). Проте, відповідачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу в розмінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, які стали підставою для винесеного 15.05.2015 наказу № 83-л. Відомості, які зазначені в цьому наказі, містять лише загальні фрази щодо порушення посадової інструкції та припущення, при цьому не зазначено конкретних фактів та випадків порушень з боку позивача трудових обовязків. Посилання в наказі на те, що заступник генерального директора займався «невластивою йому діяльністю», взагалі є припущенням, оскільки не зазначено, що розуміє відповідач під терміном «невластива діяльність», а саме, що за обовязки виконував позивач, які не входять до сфери його обовязків, як заступника директора товариства. Таким чином, вказані в наказі № 83-л від 15.05.2015 порушення заступником генерального директора пунктів посадової інструкції, які стали підставою для винесення наказу № 84-л від 15.05.2015, ніяким чином не повязані з тими порушеннями, які зазначені в самому наказі № 83-л, оскільки зміст посадових обовязків згідно Посадової інструкції не збігається зі змістом порушень, які зазначені в цьому наказі. Крім того, незрозумілим для суду є й те, чому в наказі № 83-л від 15.05.2015 зазначено серед порушень Посадової інструкції заступника генерального директора товариства й порушення ним його ж прав, які передбачені п. 3.2., оскільки п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає підставою для розірвання трудового договору лише порушення обовязків, а не прав, наданих працівнику. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами i положеннями про дисципліну можуть бути передбаченi для окремих категорій працiвникiв й інші дисциплiнарнi стягнення. Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Зі змісту наказу № 83-л від 15.05.2015 вбачається, що системні порушення трудових обовязків мали місце в період з 01.07.2014 по 28.02.2015 ( підставою стали матеріали службового розслідування за фактом роботи самоскидів за період з 01.07.2014 по 28.02.2015) тобто майже впродовж семі календарних місяців. При цьому, застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення застосовано керівництвом підприємства через майже десять календарних місяців після початку такого порушення та через більш ніж 3 три календарних місяці після його виявлення. Зазначені обставини свідчать про порушення приписів ст. 148 КЗпП України щодо строків притягнення до дисциплінарного стягнення, а тому дані дисциплінарні стягнення також не могли бути підставою для звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи, що суд при вирішенні трудових спорів повинен перевірити законність проведеного звільнення саме виходячи з підстав, зазначених у відповідному наказі /розпорядженні/ про звільнення, то суд прийшов до висновку, що стороною відповідача не доведено зафіксованих фактів систематичного невиконання [PERSON] без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія», наявність яких вимагає п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що в свою чергу свідчить про те, що звільнення позивача відбулося без законних на те підстав та його права підлягають відновленню шляхом його поновлення на посаді заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна компанія». Враховуючи, що даним рішенням суд прийшов до висновку про поновлення позивача на посаді заступника генерального директора ТОВ «Торгівельно-Транспортна Компанія», то відповідно суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2015 (16.05.2015 та 17.05.2015 не робочі дні: субота та неділя) по 15.07.2015 (дата винесення рішення). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Пунктом 13 даної Постанови визначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З огляду на те, що даним рішенням було визнано незаконним звільнення позивача з займаної посади, протягом двох місяців він був змушений відновлювати своє порушене право шляхом звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі ( звернення до юристів з консультаційних питань, складання позову), що в свою чергу змінило його звичний спосіб життя, а також приймаючи до уваги неможливість працевлаштування протягом часу розгляду справи, що як наслідок вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000грн., відмовивши у задоволені іншої частини вимог щодо відшкодування моральної шкоди. При визначені розміру моральної шкоди, судом було враховано, що позивач зовсім нетривалий строк знаходиться у вимушеному прогулі, а також те, що звільнення з підстав п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через неналежне виконання ним своїх посадових обовязків, не знайшло свого підтвердження. Таким чином, суд вважає, що сума 1000грн. є співмірною, враховуючи особу позивача, який працюючи з 2004 року більше 10 років не мав ніяких нарікань до роботи. На підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми середньої заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial