Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Пятої одеської державної нотаріальної контори, Одеської міської ради, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, зобовязання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення в суду сторона позивача вказувала, що [PERSON] постійно проживала в житловому будинку №171 по вулиці Промисловій у місті Одесі. 12 квітня 1998 року [PERSON] померла, після чого відкрилась спадщина у вигляді майна особи. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом померлої. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини позивач звернулась лише в 2015 році, але стверджує, що за життя спадкодавця, а також після її смерті разом із своєю сімєю продовжує проживати у [INFO], тому вважає, що фактично прийняла спадщину. В будинку за вказаною адресою позивач проживає з 1997 року і зареєстрована з 1998 року. Позивач стверджує, що підставою для її вселення до будинку було особисте прохання [PERSON], яка приходилась їй родичкою. [PERSON] посилалась, що за період спільного проживання із спадкодавцем вона їй допомагала матеріально, забезпечувала ліками, проводила ремонт в будинку, обробляла прибудинкову територію, земельну ділянку. Поховання [PERSON] здійснювала позивач за свої гроші. Виходячи з викладеного, первісно позивач просила визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, 171, зобовязати Пяту одеську державну нотаріальну контору видати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок та провести державну реєстрацію вказаного нерухомого майна. В ході розгляду справи [PERSON] уточнила первісні позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що вказаний будинок, де проживає позивач зі своє сімєю, не відповідав їх потребам, тому для розвязання складних побутових проблем її сімєю на місті бетонного фундаменту сараю, що був знесений (будівля під літ. «Б») в межах земельної ділянки, що належить їй за заповітом, побудували новий будинок літ. «З», в тому числі на який було виготовлено новий технічний паспорт від 07 червня 2016 року. Відповідно до технічного паспорту, будинок під літ. «З» є двоповерховим, має загальну площу 107,2кв.м., та складається з наступних приміщень: перший поверх: приміщення №2-1 коридор, площа 5,1кв.м.; приміщення №2-2 коридор, площа 5,1кв.м.; приміщення №2-3 кухня, площа 11,5кв.м.; приміщення №2-4 передня, площа 22,2кв.м.; приміщення №2-5 санвузол, площа 6,1кв.м.; приміщення №2-6 котельня, площа 4,4кв.м.; другий поверх: приміщення №2-7 коридор, площа 10,5кв.м.; приміщення №2-8 санвузол, площа 3,1кв.м.; приміщення №2-9 житлова, площа 12,5кв.м.; приміщення №2-10 житлова, площа 13,7кв.м.; приміщення №2-11 житлова, площа 13,0кв.м. Дозвільних документів на будівництво житлового будинку позивач не замовляла, оскільки вважала, що будує будинок в межах земельної ділянки, що належить їй за заповітом. [PERSON] свідчила, що в серпні 2016 року зверталась до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області щодо прийняття в експлуатацію новозбудованого будинку під літ. «З» та видачі їй свідоцтва про право власності на нього, однак заявникові було відмовлено. Позивач посилалась на те, що на земельній ділянці, яка їй належить за заповітом є два житлових будинки: будинок під літ. «А», який належить [PERSON] за заповітом, а також самочинно збудований будинок під літ. «З». Позивач стверджувала, що збудований будинок під літ. «З» відповідає всім технічним нормам, жодних претензій зі сторони суміжних землекористувачів домоволодіння №173 (власник [PERSON]Г.), домоволодіння №181 (власник [PERSON]В.) немає. Виходячи з викладеного, остаточно позивач просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171 під літ. «А»; зобовязати Пяту одеську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171 під літ. «А»; провести державну реєстрацію вказаного нерухомого майна під літ. «А»; визнати за нею право власності на самочинно збудований житловий будинок загальною площею 107,2кв.м, житловою площею 39,2кв.м., за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, який у технічному паспорті значиться під літ. «З»; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 349кв.м., яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, на якій розташований спірний житловий будинок; зобовязати Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області прийняти в експлуатацію садибний (індивідуальний) житловий будинок за вказаною адресою; зобовязати державного реєстратора зареєструвати право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок за вказаною адресою. Позивач [PERSON] та представник особи у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник Пятої одеської державної нотаріальної контори у відкрите судове засідання не зявився, нотаріальна контора повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Представник Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявився, міська рада повідомлялась судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі, але від особи надходила заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Представник Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області у відкрите судове засідання зявилась, заявлені вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у відкрите судове засідання не зявився, управління повідомлялось судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі, але від особи надходила заява про заперечення проти заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторони позивача, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого позову з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що громадянка [PERSON] постійно проживала в житловому будинку №171 по вулиці Промисловій у місті Одесі. [PERSON] зробила заповідальне розпорядження щодо належного їй майна на випадок смерті, склавши 25 грудня 1997 року заповіт на користь [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2451. 12 квітня 1998 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-ЖД №292290, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради від 13 квітня 1998 року, актовий запис №2999 від 13 квітня 1998 року. Оскільки [PERSON] померла до набуття чинності діючим Цивільним кодексом України (до 01 січня 2004 року), питання прийняття спадщини [PERSON] після померлої підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року у відповідній редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця [PERSON] Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Як регламентувала ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому, згідно ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] протягом шести місяців з моменту смерті [PERSON] до нотаріальної контори не зверталась. 03 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до Пятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом заявникові було відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок №171 по вулиці Промисловій у місті Одесі. Однак при цьому суд вважає, що [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном, постійно проживала та була зареєстрована за місцем відкриття спадщини. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи вимоги закону, суд перевірив, яке майно на праві власності належало спадкодавцю [PERSON] на момент смерті. На підтвердження права власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок під літ. «А» за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, позивач посилається на рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих №348 від 24 травня 1957 року, на підставі якого виділено в Іллічівському районі міста Одеси для житлової забудови земельну ділянку площею 1,0га в районі II Застави за територією суперфосфатного заводу для будівництва житлових будинків для громадян. При цьому [PERSON] свідчить, що будівництво житлового будинку здійснювалось [PERSON] відповідно до плану забудови, виготовленого проектною організацією «Одесапром». Території, на якій здійснювалося вказане будівництво, була присвоєна адреса: місто Одеса, Перший Промисловий провулок, де на земельній ділянці за адресою: місто Одеса, Перший Промисловий провулок, 15 був збудований будинок [PERSON] В подальшому, за рішенням Іллічівської районної ради міста Одеса від 26 вересня 1990 року, Перший Промисловий провулок було перейменовано на вулицю Промислову, місце реєстрації і проживання [PERSON] було змінено на адресу: вулиця Промислова, будинок №171. Правова позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що після завершення [PERSON] будівництва і прийняття будинку в експлуатацію, Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості, був виготовлений технічний паспорт на відповідне домоволодіння від 17 грудня 1997 року, де зазначено, що [PERSON] є єдиним власником вказаного будинку. Перевіряючи обґрунтованість тверджень сторони, суд встановив, що при житті [PERSON] Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості було виготовлено технічний паспорт від 17 грудня 1997 року на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, будинок №171, що складався з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 62,4кв.м, а також надвірних споруд, що загалом розташовані на земельній ділянці площею 360,0кв.м. Суд звертає увагу, що у вказаному технічному паспорті є відмітка про те, що житловий будинок загалом та всі надвірні споруди збудовані самочинно. Тобто матеріали справи свідчать, що за життя спадкодавець [PERSON] не набула право власності на житловий будинок під літ. «А». У матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] виділялась земельна ділянка під забудову будинку під літ. «А», за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171. Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих №348 від 24 травня 1957 року, на підставі якого виділено в Іллічівському районі міста Одеси для житлової забудови земельну ділянку площею 1,0га в районі II Застави за територією суперфосфатного заводу для будівництва житлових будинків для громадян, на яке посилається позивач, не можна вважати підтвердження виділення земельної ділянки конкретно [PERSON] для будівництва житлового будинку під літ. «А». Той факт, що спадкодавець [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], також не є доказом того, що житловий будинок з прибудовами під літ. «А» за вказаною адресою належав [PERSON] на праві власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо спадкового майна [PERSON] надала суду технічний паспорт, виготовлений ТОВ «Подільська інжинірингова компанія» від 07 червня 2016 року. За відомостями даного технічного паспорту за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, на земельній ділянці площею 349кв.м. розташовані два житлових будинку: літ. «А» і літ. «З». Суд звертає увагу, що по житловому будинку під літ. «А» площа збільшена і складає не 62,4кв.м., як зазначено в технічному паспорті від 17 грудня 1997 року, а становить вже 84,0кв.м. Позивач не надала допустимих доказів того, що прибудови у житловому будинку під літ. «А» введені в експлуатацію та здійснювалися на підставі затвердженої технічної документації з дозволу відповідних органів. Враховуючи, що позивачем не представлено суду доказів того, що спадкодавцю [PERSON] у встановленому порядку виділялась земельна ділянка під забудову, житловий будинок під літ. «А» за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, є самочинною забудовою, у звязку з чим не може входити до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Відтак, позивач [PERSON], як спадкоємець за заповітом не набуває право власності на житловий будинок під літ. «А» за вказаною адресою, загальною площею: 84,0кв.м., який складається: приміщення №1-1 коридор, площа 9,7кв.м.; приміщення №1-2 котельна, площа 2,1кв.м.; приміщення №2-3 кухня, площа 9,9кв.м.; приміщення №2-4 коридор, площа 2,8кв.м.; приміщення №1-5 санвузол, площа 3,0кв.м.; приміщення №2-6 житлова, площа 10,5кв.м.; приміщення №2-7 житлова, площа 12,6кв.м.; приміщення №2-8 житлова, площа 17,7кв.м.; приміщення №2-9 коридор, площа 2,0кв.м.; приміщення №2-10 житлова, площа 13,7кв.м. Вимога [PERSON] про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, також не підлягає задоволенню. Як зазначалось, наряду з іншим, позивач просила визнати за нею право власності на самочинно збудований житловий будинок під літ. «З», загальною площею 107,2кв.м., розташований за цією же адресою, на цій же самій земельній ділянці, посилаючись на те, що будинок під літ. «З» побудований нею в межах земельної ділянки, яку вона отримала у спадщину від [PERSON] Вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу на те, що відповідна земельна ділянка ані спадкодавцю [PERSON], ані позивачу [PERSON] під забудову не виділялась. Статтею 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Безоплатна передача земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на практиці відбувається за порядком, який визначений статтею 118 Земельного кодексу України на підставі технічних матеріалів, які підтверджують розмір земельної ділянки, яка перебуває у користуванні, або за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якщо вона передається із земель запасу. Суд не вправі привласнювати функції місцевих рад та вирішувати питання щодо надання земельної ділянки під забудову. В ході розгляду справи встановлено, що земельна ділянка [PERSON] за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171 під будівництво житлового двохповерхового будинку під літ. «З» не надавалась. Суд розяснює, що відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами. Поняття «самочинне будівництво» визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, зокрема, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статті 31 цього закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; реєстрація права власності на обєкт містобудування. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього. Позивач при зверненні до суду не заперечувала, що житловий будинок під літ. «З» є самочинною забудовою. Враховуючи, що житловий будинок під літ. «З» був збудований на земельній ділянці, яка не виділялася [PERSON], самочинно, без належної технічної документації, та дозволу, вона не набуває на цей будинок права власності. Стороною позивача не представлено суду доказів відповідності самочинного збудованих обєктів архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, в тому числі доказів можливості безпечного користування приміщеннями згідно їх цільового призначення. Не зважаючи на неодноразові пропозиції суду в порядку сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи, заяв про забезпечення доказів від сторони позивача не надходило. Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення базових вимог [PERSON] щодо визнання права власності на обєкти самочинного будівництва та відповідну земельну ділянку, що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог сторони щодо зобовязання Пятої одеської державної нотаріальної контору видати свідоцтво про право власності на спадщину, зобовязання Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області прийняти в експлуатацію на її імя житлові будинки під літ. «А» і літ. «З» за адресою: місто Одеса, вулиця Промислова, №171, а також щодо зобовязання державного реєстратора зареєструвати право власності за нею на весь садибний (індивідуальний) житловий будинок. При цьому з урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивача присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed