Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором № F84.173.72540 від 06 березня 2013 року укладеним між Банком та [PERSON] у розмірі 6922 грн. 22 коп.; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № F84.173.72540 від 06 березня 2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11314 грн. включаючи витрати на страховий платіж, строком на 30 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. 24 червня 2014 року [PERSON] померла. На момент смерті позичальника існувала заборгованість за кредитним договором у розмірі 6922,22 грн. Згідно листа-відповіді Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори від 03 грудня 2014 року наданої на претензію Банку від 24 листопада 2014 року після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся її син [PERSON]. Станом на день предявлення позову, зобовязання за кредитним договором спадкодавця відповідачем не виконано, в звязку з чим з останнього підлягає стягнення заборгованість у розмірі 6922 грн. 22 коп. Тому ПАТ «Ідея Банк» вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, його представник за довіреністю [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується її підписом у розписці (а.с.156), але в судове засідання не зявилася. Третя особа Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора просили розглядати справу у відсутності представника(а.с.35). Вивчивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №544/2014, повно та всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що 06 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № F84.173.72540, згідно якого [PERSON] отримала кредит у сумі 11 314 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), на строк 30 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5% річних з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2015 року (а.с.14-18). У відповідності до вимог ст. ст. 525-527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, та вимог цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. 24 червня 2014 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 566817 виданим Виконавчим комітетом Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 26 червня 2014 року, актовий запис № 16 (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: с. Волоське вул. Степна, 17 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Згідно спадкової справи № 554/2014, з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлої 24 червня 2014 року до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори звернувся син спадкодавиці [PERSON] (а.с.49). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за Кредитним договором № F84.173.72540 від 06 березня 2013 року становить 5838 грн. 21 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 5801,87 грн., пені у розмірі 36,34 грн. 24 листопада 2014 року ПАТ «Ідея Банк» звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із вимогою кредитора, в порядку ст. 1281, 1282 ЦК України (а.с.121), в якій просив предявити цю вимогу спадкоємцям позичальника [PERSON] для уникнення можливостей втрати кредитором права вимоги. Згідно з положенням ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (Спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включається до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною 2 цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України Банк заявив вимоги до спадкоємця [PERSON] Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємець зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора він повинен задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцем та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовується у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємця. Отже, встановленою статтею 1281 ЦК України, строки - це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії може реалізувати своє суб'єктивне право, а не строком позовної давності. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи зі змісту вказаних норм закону, які регулюють відносини спадкоємця з кредитором спадкодавця, належним способом захисту порушеного права є звернення кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємця, який прийняв спадщину, про стягнення на майно, що було передано спадкоємцю в натурі й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог банку шляхом сплати одноразового платежу. Звернення до суду кредитора спадкодавця з позовом до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитом, на думку суду, не може вважатися належним способом захисту порушеного права кредитора, оскільки у зв'язку з тим, що відносини між кредитором ПАТ «Ідея Банк» і боржником кредитного договору [PERSON] припинилися в зв'язку з її смертю, а її син стороною кредитного договору не був, дані відносини не можуть регулюватися нормами закону, які передбачають загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов'язань, зокрема такі, як стягнення заборгованості за договором кредиту. Також суд звертає увагу на ті обставини, що відповідачу не пропонувалося задовольнити вимоги Банку шляхом направлення на адресу відповідача листа-претензії, в якому пропонувалося б відповідачу добровільно задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу в межах вартості майна, одержаного у спадщину, про ще йдеться у ч. 1 ст. 1282 ЦК України, тобто щоб спадкоємець, задовольнив вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає частці у спадщині. Окрім цього домовленості про інше між сторонами не було. Матеріали справи не містять відомостей про направлення відповідачу вищевказаної пропозиції, що свідчило б про відмову [PERSON] від одноразового платежу на адресу Банку, що відповідно абзацу 2 ч. 2 ст. 1282 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову стосовно стягнення з відповідача заборгованості спадкодавця, так як позивач у такому випадку має право вимагати стягнення боргу з майна спадкодавця. З урахуванням того, що позивачем обрано спосіб захисту, що не відповідає вимогам закону (ст. 1282 ЦК України) у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed