Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування власної позиції, сторона позивача посилалась на ті обставини, що в березні 2005 року відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Лянча-Дельта», реєстраційний номер [NUMBER], здійснив наїзд на доньку позивача - пішохода [PERSON], в результаті чого останній була спричинена смерть. На підставі викладеного, сторона позивача вважає, що відшкодовувати заподіяну шкоду, а також судові витрати повинен [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь суму майнової шкоди у загальному розмірі 19364,00 гривень, а також суму компенсації моральної шкоди у розмірі 300000,00 гривень. Позивач [PERSON] разом із повноважним представником у відкрите судове засідання з'явилась, заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] разом із повноважним представником у відкрите судове засідання з'явився, заявлені вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, оглянувши представлені суду, а також забезпечені судом письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про обґрунтованість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] - з наступних підстав й в наступному обсязі. Під час розгляду цивільної справи й на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що [INFO] о 23 годині 40 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Лянча-Дельта», реєстраційний номер [NUMBER], по вулиці Ак.Корольова від провулку Тополева в напрямку вулиці Левітана у місті Одесі, навпроти житлового будинку №34 здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка перетинала проїзну частину дороги з ліва праворуч по ходу руху автотранспортного засобу. В результаті наїзду, [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілої на місці пригоди. Потерпіла [PERSON] є донькою позивача [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Бендерським міським відділом ЗАГС (МРСР) від 26 квітня 1982 року, актовий запис №608 від 26 квітня 1982 року. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди (надалі за тестом - ДТП) досить тривалий час проводилась перевірка Слідчим відділом з ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області, що було встановлено судом на підставі витребуваних матеріалів ДТП №246 про відмову в порушенні кримінальної справи. За вказаними матеріалами суд з'ясував, що в результаті даної ДТП, [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийного відділу хребта із розривом спинного мозку, крововиливів лобових часток, забитої рани та саден голови, саден верхніх та нижніх кінцівок, багатоосколкового перелому голівки лівої великогомілкової кістки. Смерть [PERSON] перебуває в прямому причинному зв'язку із наявним у неї закритим переломом шийного відділу хребта із розривом спинного мозку та розвитком набряку головного мозку. Зазначені факти були встановлені Актом судово-медичного дослідження (обстеження) №837, розпочатого 12 березня 2005 року й закінченого 11 квітня 2005 року, складеного судово-медичним експертом Відділу судово-медичної експертизи трупів Бюро судово-медичної експертизи Юрченко С.В. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], складеним Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції міста Одеси від 12 березня 2005 року, актовий запис №2461 від 12 березня 2005 року. Відповідно до остаточної постанови від 26 лютого 2008 року, ухваленої слідчим СВ з ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області, за фактом відповідної ДТП було відмовлено в порушенні кримінальної справи, зокрема з тих підстав, що причиною даної ДТП явилась необережна й необачна поведінка [PERSON] та порушення особою вимог п.п.4.7., 4.9., 4.14 п/п «а» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України під №1306 від 10 жовтня 2001 року (надалі за текстом - ПДР України). Як сукупно регламентують вимоги п.п.4.7.,4.9.,4.14 п/п«а» ПДР України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч. Разом з тим, у місцях, де рух регулюється, пішоходи повинні керуватися сигналами регулювальника або світлофора. У таких місцях пішоходи, які не встигли закінчити перехід проїзної частини дороги одного напрямку, повинні перебувати на острівці безпеки або лінії, що розділяє транспортні потоки протилежних напрямків, а у разі їх відсутності - на середині проїзної частини і можуть продовжити перехід лише тоді, коли це буде дозволено відповідним сигналом світлофора чи регулювальника та переконаються в безпеці подальшого руху. При цьому, пішоходам забороняється, зокрема, виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Разом з тим, слідчим не було встановлено в діях водія [PERSON] порушень вимог ПДР України, у зв'язку з чим був зроблений висновок про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України. У зв'язку з викладеним, дослідивши матеріали ДТП №246 про відмову в порушенні кримінальної справи, зібрані Слідчим відділом з ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області, суд приходить до висновку, що згадана ДТП відбулась за відсутності вини відповідача [PERSON] Втім, як зазначає ст. 1166 ч.3 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2,5 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вирішуючи даний спір, зі сторони відповідача [PERSON] не було посилань на ті обставини, що шкода здоров'ю [PERSON], що спричинила її смерть, була завдана відповідним джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дії непереборної сили. Разом з тим, стороною не було доведене суду, що відповідні несумісні із життям ушкодження здоров'ю були спричинені внаслідок умислу [PERSON] У зв'язку з наведеним, суд, погоджуючись із позицією сторони позивача та приходить до висновку, що шкоду, завдану смертю потерпілої, повинен відшкодовувати відповідач [PERSON] В силу положень ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом. Але пред'являючи відповідний позов, стороною позивача [PERSON] вимог щодо відшкодування саме шкоди в розумінні ст. 1200 ЦК України за рахунок [PERSON] заявлено не було, відповідних розрахунків та інших доказів суду не надавалось, що сукупно виключило можливість їх вирішення в силу ст. 11 ЦПК України. З позиції сторони позивача в суді в процесі розгляду даної цивільної справи випливає, що заявляючи до стягнення з [PERSON] суму матеріальних збитків у розмірі 19364,50 гривень, стороною позивача [PERSON] вкладався в цю категорію сенс саме понесених витрат, що були пов'язані із похованням загиблої [PERSON], які в силу ст. 1201 ЦК України підлягають окремому відшкодуванню та не пов'язані із відшкодуванням шкоди в подібних випадках. Так, згідно ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Виходячи з цього та перевіряючи обґрунтованість заявленої до стягнення суми, судом звернуто увагу, що [PERSON] просила стягнути з відповідача: витрати на поховання - у розмірі 1500,00 гривень, витрати, пов'язані із організацією поховання - у розмірі 1000,00 гривень, витрати на поминальний обід - у розмірі 3500,00 гривень, витрати на одяг - у розмірі 2000,00 гривень, витрати на поминальний обід (9 днів) - у розмірі 1250,00 гривень, витрати на поминальний обід (40 днів) - у розмірі 2500,00 гривень, оплата за місце на цвинтарі - у розмірі 5000,00 гривень. Згідно наданих суду фінансово-платіжних документів та квитанцій, позивачем [PERSON] було витрачено на забезпечення поховання 1962,00 гривень, 1764,00 гривень, а також 196,80 рублів ПМР у зв'язку з тим фактом, що поховання відбувалось в місті Бендери, Придністровської Молдавської Республіки. Суд встановив, що 196,80 рублів ПМР еквівалентні 251,90 гривням за офіційними даним Придністровського Республіканського Банку. Виходячи з викладеного, суд погоджується із обґрунтованістю відповідних вимог позивача та приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на її користь вказаних витрат, що були пов'язані із похованням загиблої доньки - у загальному розмірі 1962,00 + 1764,00 + 251,90 = 3959,90 гривень. Як встановлює ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд не вбачає доведеними ті обставини, на які посилалась сторона позивача як на підставу обґрунтованості вказаних вимог, оскільки письмових доказів, в тому числі - фінансово-платіжних документів, квитанцій тощо, які б свідчили про інші витрати з боку [PERSON], що були пов'язані із здійснення поховання загиблої [PERSON] стосовно решти заявленої до стягнення суми - суду представлено не було, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги. Згідно ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 1167 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Водночас, згідно ст. 1168 ч.2 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Розглядаючи подібні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд переконаний в необхідності розуміти під моральною шкодою будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, на думку суду, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Адже, зважаючи на вимогу позивача щодо компенсації заподіяної їй моральної шкоди, суд визнає, що [PERSON] дійсно було заподіяно значної моральної шкоди. Але спираючись на принцип виваженості, розумності й справедливості, з урахуванням встановлених судом фактичних обставини справи, вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму компенсації заподіяної моральної шкоди, завданої смертю [PERSON] - у розмірі 50000,00 гривень. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,2,3 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В силу ст. 79 ч.ч.1,3 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору - у загальному розмірі 51,00 + 08,50 = 59,50 гривень; суму оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - у розмірі 30,00 гривень; суму оплачених витрат на правову допомогу - у розмірі 2525,00 гривень. При цьому, у зв'язку з тим фактом, що позивачем [PERSON] при пред'явлені позову було оплачено 59,50 гривень в якості судового збору, з огляду на часткове задоволення позову, суд вбачає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] пропорційну частину суми неоплаченого судового збору (державного мита) у розмірі 2500,00 - 59,50 = 2440,50 гривень за ст.3 п.1 п/п «ж» Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» - на користь держави.

Outcome: partial