Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до ПАТ «ФІДОБАНК» про стягнення пені за прострочення виплати процентів за банківським вкладом, нарахованої за період 11.04.2016 року по 08.11.2016 року в сумі 38 353, 28 доларів США. На обґрунтування позову позивач зазначає, що на договірних засадах відповідачем йому було відкрито рахунок банківського вкладу, на котрому розміщено певну суму коштів. Рішенням суду від 23.06.2016 року було постановлено стягнути з відповідача на користь позивача внесену суму банківського вкладу та нараховані проценти в сумі 6058, 97 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало суму 150 856, 23 гривень. У зв'язку з неповерненням стягнених за рішенням суду коштів, позивачем було нараховано, в порядку ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» 3% пені за кожен день прострочення в період з 11.04.2016 року по 08.11.2016 року, загалом за 211 днів що становить суму 38 353, 28 доларів США, які представник позивача в судовому засіданні просить стягнути з відповідача. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив за безпідставністю про що надав суду мотивовані заперечення у письмовій формі. Заслухавши пояснення сторін спору та дослідивши письмові докази судом встановлено наступні обставини справи. Отже 28 листопада 2012 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON], було укладено Договір №133944-840/2012 банківського вкладу фізичної особи «ФІДО-Капітал». Відповідно до умов вище згаданого Договору, Банк відкрив позивачу, як Вкладнику, вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER], надалі - «Рахунок», строком на 9 місяців - з 28 листопада 2012 року по 28 серпня 2013 року та приймає па зберігання грошові кошти, а позивач вніс на Рахунок Вклад у сумі 40 000.00 (сорок тисяч доларів 00 центів) доларів США. Процентна ставка по Договору становить 9 % річних. Відповідно до п.2.2.4 Договору, Вкладник мав право вимагати дострокового розірвання договору та виплати процентів згідно з умовами Договору. Того ж дня, тобто 28.11.2012 позивач та ПАТ «ФІДОБАНК» уклали Додаткову Угоду №1 до Договору №133944-840/2012, якою внесли зміни в п. 4.5 Договору, відповідно до якого при достроковому розірванні Договору з ініціативи Вкладника, до 31 січня 2013 року включно проценти за весь строк перебування коштів на Рахунку перераховуються за ставкою, що складає 100 відсотків від діючої ставки нарахування, що зазначена в п.1.4 Договору. 23.04.2013 року я, як Вкладник, виявив намір зняти свої грошові кошти з депозитного Рахунку, та подав до Банку відповідну письмову заяву. Однак позивачу було відмовлено у видачі належних йому коштів у зв'язку з тим, що позивач, нібито отримав свої кошти ще 04.12.2012 р. в повному обсязі, в тому числі і з нарахованими відсотками. Оскільки як вважав позивач, він не забирав своїх коштів з депозитного Рахунку ПАТ «ФІДОБАНК», то в червні 2015 року подав у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області позовну заяву до Г1АТ «ФІДОБАНК», відповідно до якої просив суд стягнуги з останнього на власну користь 40 000.00 дол. США - тіло вкладу, та 7377.53 дол. США - відсотки за Вкладом. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року у справі № 607/104040/15-ц позов [PERSON] задоволено частково - стягнуто з ПАТ «ФІДОБАНК» на його користь строковий банківський вклад в сумі 40 000.00 доларів США,що еквівалентно 995 920.00 грн. на підставі укладеного між сторонами Договору №133944-840/2012 банківського вкладу фізичної особи «Фідо-Капітал» від 28 листопада 2012 року, а також нараховані відсотки у сумі 6 058,97 доларів США, що еквівалентно 150 856.23 грн. Не погоджуючись із наведеним в рішенні суду першої інстанції розрахунком відсотків, [PERSON] подав на дане рішення апеляційну скаргу, проте згодом відмовився від скарги. Відмову від апеляційної скарги було прийнято апеляційним судом Тернопільської області 27 жовтня 2016 року, про що даним судом цього дня постановлено ухвалу у справі № 607/10404/15-ц, провадження № 22-ц/789/1071/16. Отже судовим рішенням, яке перебуває в законній силі, в мотивувальній частині встановлено наступні обставини: « ….Як встановлено в судовому засіданні сума неповернутого банківського вкладу відповідачем ПАТ «ФІЛОБАНК» за укладеним договором банківського вкладу складає 40 000 доларів США. Також суд уважає, що внаслідок несвоєчасного повернення позивачу банківського вкладу на підставі поданої ним заяви від 23.04.2013 року про повернення коштів, відповідач має сплатити суму нарахованих відсотків відповідно до п.4.5 укладеного договору банківського вкладу. із урахуванням змін внесених додатковою угоду №1 від 28 листопада 2012 року, відповідно до якого при достроковому розірванні договору за ініціативою вкладника до 31 січня 2013 року включно проценти за весь строк перебування вкладу на рахунку перераховуються за ставкою, що складає 100 відсотків від діючої ставки нарахування, що зазначена в п.1.4 Договору; протягом першої половини строку дії договору але після 31 січня 2013 року проценти за весь строк перебування вкладу на рахунку перераховуються за ставкою, що складає 25 відсотків від діючої ставки нарахування, що зазначена у п.1.4 договору; протягом другої половини строку дії договору, але після 31 січня 2013 року проценти за весь строк перебування вкладу нараховуються за ставкою, що складає 50 відсотків від діючої ставки нарахування, що зазначена у п.1.4 договору. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу за користування коштами банківського вкладу за період з 28.11.2012 року по 11.04.2016 року 6058 доларів США 97 центів, із розрахунку : 40000x4,5/365/100x1229 - 6058,97, де 40000 сума банківського вкладу, 4,5 відсотки за користування передбачені п.4.5 договору, 1229 кількість днів перебування вкладу у банку.» Станом на дату звернення позивач до суду в даному провадженні, кошти йому повернено не було, а тому з 11.04.2016 року по 08.11.2016 року за 211 робочих днів, [PERSON] нарахував з суми 6058, 97 доларів США 3% пені, в порядку ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, що становить 38 353, 28 доларів США, які просить стягнути з відповідача. З приводу підставності позовних вимог суд зазначає таке. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 цього Закону у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності. Разом з тим судом встановлено, що відповідно до рішення Правління НБУ від 20 травня 2016 року за №142 рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 19 липня 2016 року № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ФІДОБАНК». Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшеннню ліквідаційної маси. Згідно п.3 частини п'ятої ст.. 36 Закону, під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. З огляду на зазначене, оскільки станом на дату звернення позивача до суду з позовом у Банк вже було введено тимчасову адміністрацію, суд відзначає, що у разі запровадження адміністрації та запуску процедури ліквідації Банку, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є пріоритетними до застосування, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено даним Законом. Подібного правового висновку дійшов ВСУ у постанові №6-1809цс16 від 07.06.2017 року , ухваленої в порядку частини першої ст. 355 ЦПК України.

Outcome: dismissed