Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

В серпні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, в грудні 2013 року уточнивши позовні вимоги. Посилався на те, що 15 листопада 1979 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом № 2152, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 21 лютого 2013 року. 02 листопада 1999 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON], ними було придбано у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], договір укладено від імені відповідачки, на ім’я якої зареєстровано квартиру. З відповідачкою в даній квартирі він проживав до 2009 року, але через виниклі непорозуміння в сім’ї він був змушений піти проживати в інше місце. На даний час він має намір проживати в даній квартирі, але відповідачка добровільно не впускає його, оскільки вважає, що квартира належить тільки їй. З врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати об’єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,4 кв.м, в тому числі житловою площею 27,9 кв.м, визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири, припинити право спільної сумісної власності на дану квартиру, усунути йому перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення в неї, зобов’язати відповідачку не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 16 жовтня 2013 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачки [PERSON] та [PERSON], а ухвалою від 26 листопада 2013 року їх залучено в якості третіх осіб з самостійними вимогами на стороні відповідачки за первісним позовом. В листопаді 2013 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної часткової власності на квартиру. Посилались на те, що вони є синами відповідачів. З 1990 року вони всі разом проживали в [INFO]. В 1998 році їх сім’я вирішила приватизувати дану квартиру, вони подали заяву про передачу в спільну сумісну власність квартири до органу приватизації, де зазначили, що уповноваженим власником квартири буде їх мати [PERSON], тому розпорядженням № 26734 від 16 січня 1998 року дану квартиру передано їм чотирьом у спільну сумісну власність. Восени 1999 року вони на сімейній нараді вирішили продати квартиру та придбати нову квартиру на всіх чотирьох. В кінці жовтня 1999 року вони за взаємною згодою продали квартиру [ADDRESS] і за отримані кошти за взаємною згодою придбали квартиру [ADDRESS]. На сімейній нараді було обумовлено, що оскільки уповноваженим власником проданої квартири була їх мати [PERSON], то і договір купівлі-продажу нової квартири буде оформлений на її ім’я. При цьому також обумовлено, що в подальшому кожному з них буде належати по 1/4 частині у новопридбаній квартирі. 14 грудня 1999 року вони разом з матір’ю [PERSON] були зареєстровані в [INFO], а батько [PERSON] вселився в спірну квартиру, однак в ній не зареєструвався. В січні 2009 року їх батько [PERSON] залишив сім’ю, посварившись з матір’ю і до грудня 2012 року на квартиру не претендував. Вони разом з матір’ю приймали участь у витратах, пов’язаних з утриманням спірної квартири. В серпні 2013 року вони від матері дізнались, що в Шевченківському районному суді м. Чернівців знаходиться позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому батько стверджує, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, що не відповідає дійсності, оскільки фактично вони всі четверо є співвласниками даної квартири, так як квартира була придбана за рахунок коштів від проданої квартири [ADDRESS], яка належала їм на праві спільної власності. Згідно ст. 357 ч.1 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Таким чином, в квартирі [ADDRESS] кожному з них чотирьох повинно належати по 1/4 частині цієї квартири. Просять визнати за ними, [PERSON], [PERSON] за кожним право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за другим позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить визнати об’єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,4 кв.м, в тому числі житловою площею 27,9 кв.м, визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири, припинити право спільної сумісної власності на дану квартиру, усунути йому перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення, зобов’язати відповідачку не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. З цих же підстав позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав, просить в їх задоволенні відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] визнали, вважають їх обґрунтованими та не заперечують проти їх задоволення. Позовні вимоги [PERSON] визнали частково, пояснили, що дійсно з 15 листопада 1979 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 21 лютого 2013 року. З 1990 року вона з чоловіком [PERSON] та двома синами [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживали в [INFO], яку 16 січня 1998 року на підставі розпорядження № 26734 приватизували, дана квартира була передана їм у спільну сумісну власність. Восени 1999 року вони на сімейній нараді вирішили продати квартиру та придбати іншу на всіх чотирьох. В кінці жовтня 1999 року вони продали квартиру [ADDRESS] і за отримані кошти за взаємною згодою придбали квартиру [ADDRESS]. На сімейній нараді було обумовлено, що оскільки уповноваженим власником проданої квартири була вона, то і договір купівлі-продажу нової квартири буде оформлений на її ім’я. При цьому також було обумовлено, що в подальшому кожному з них буде належати по 1/4 частці у придбаній квартирі. 14 грудня 1999 року вона та двоє її синів були зареєстровані в [INFO], а [PERSON] проживав в даній квартирі без реєстрації. В кінці січня 2009 року її чоловік [PERSON] добровільно залишив сім’ю і до грудня 2012 року на квартиру не претендував. Потім [PERSON] став наполягати на тому, щоб вселитись в квартиру, але вона заперечувала проти цього, оскільки в квартирі всього дві прохідні кімнати, в одній з яких проживають їх дорослі сини, а в другій вона. З січня 2009 року тільки вона з синами несли витрати по утриманню квартири. Вважає безпідставними твердження позивача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, так як вона була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок продажу квартири, власниками якої вони були всі четверо. Тому позивачу [PERSON] може належати на праві власності лише 1/4 частина спірної квартири. Просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, визнавши за ним право власності на 1/4 частину спірної квартири, в задоволенні решти позовних вимог просить відмовити, оскільки із-за його способу життя, вживання алкогольних напоїв спільне проживання в одній квартирі є неможливим. Позивачі за другим позовом [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали повністю, просять визнати за ними, [PERSON], [PERSON] за кожним право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. З цих же підстав первісні позовні вимоги вважають обґрунтованими частково, батькові [PERSON] в спірній квартирі може належати лише 1/4 частка. Також вважають, що його вселення в квартиру є неможливим із-за його способу життя. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані і підлягають до задоволення. Згідно ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.ст.355, 368 ч.ч.1-3, 369 ч.ч.1-3, 372 ч.ч.1-2, 391 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб’єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 01 листопада 1979 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] (до шлюбу Дяволюк) Є.М. укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану за актовим записом № 2152, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 21 лютого 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення (а.с.6, 39). Під час шлюбу у них народилось двоє синів: [PERSON] 25 серпня 1979 року та [PERSON] 14 листопада 1980 року, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження та паспортів (а.с.29, 34-35). Після реєстрації шлюбу і народження дітей всі вони проживали і були зареєстровані в [INFO], яка належала місцевим радам, наймачем якої була [PERSON], що підтверджується повідомленням КЖРЕП № 6 за № 435 від 05 вересня 2013 року (а.с.38). Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в грудні 1997 року відповідачка [PERSON] як наймач квартири звернулась в орган приватизації м. Чернівців з заявою про передачу у спільну сумісну власність їй, а також членам її сім’ї: чоловікові [PERSON], синам [PERSON] та [PERSON], який на той час був ще неповнолітнім, квартири [ADDRESS] і рішенням органу приватизації за № 26734 від 16 січня 1998 року ця квартира була передана їм у спільну сумісну власність (копії заяви, довідки та розпорядження на а.с.30-32). Як співвласники [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 1999 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продали належну їм квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується копією договору (а.с.50). Після цього на отримані від продажу цієї квартири кошти була придбана 02 листопада 1999 року за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-8505, двохкімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 43,40 кв.м, в тому числі житловою площею 27,90 кв.м, на ім’я відповідачки [PERSON] З пояснень в судовому засіданні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлено, що на сімейній нараді, в тому числі зі згоди позивача [PERSON], було вирішено, що договір купівлі-продажу цієї квартири буде оформлений тільки на ім’я [PERSON], хоча право власності на цю придбану квартиру мають всі четверо, це право ніким не оспорювалось. Ці обставини в судовому засіданні не заперечував і представник позивача [PERSON] Після придбання квартири [ADDRESS] м. Чернівців всі четверо членів сім’ї вселились туди і проживали, однак були зареєстровані в квартирі тільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 14 грудня 1999 року, що підтверджується довідкою КЖРЕП № 4 за № 4043 від 07 вересня 2013 року (а.с.37), позивач [PERSON] в цій квартирі не був зареєстрований, що підтверджується копією його паспорта (а.с.14), а також підтвердив в судовому засіданні його представник. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що квартира [ADDRESS] була придбана на ім’я відповідачки [PERSON] на кошти від продажу квартири [ADDRESS], співвласниками якої були [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з їх згоди, а тому вона також є їх спільною сумісною власністю в рівних частках, так як інше не визначено домовленістю між ними, у зв’язку з чим не може бути визнана об’єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Оскільки квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і частка кожного з них в цій квартирі є рівною, то належить визнати право власності за кожним на цю квартиру по 1/4 частки, задовольнивши повністю позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] і з цих же підстав відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання цієї квартири об’єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON], визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири і припинення права спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру. Крім того, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON], якому належить на праві власності 1/4 частка квартири [ADDRESS], проживав в ній до січня 2009 року, а в кінці січня 2009 року залишив її і не проживав до грудня 2012 року. В грудні 2012 року і в квітні 2013 року [PERSON] прийшов вселитись в квартиру, щоб проживати в ній, однак відповідачка [PERSON] не впустила його, що визнали сторони в судовому засіданні, тим самим чинила перешкоди йому як співвласнику квартири у володінні і користуванні належною йому часткою квартири, у зв’язку з чим він вимушений був звертатись з заявами про це до Шевченківського районного відділу УМВС України в Чернівецькій області, працівниками якого проводилась перевірка, що підтверджується висновками про результати розгляду заяв [PERSON] від 30 грудня 2012 року та 22 квітня 2013 року (а.с.7-9). Таким чином, суд вважає, що права позивача [PERSON] як співвласника квартири [ADDRESS] на володіння і користування своєю власністю порушуються з боку відповідачки [PERSON], яка перешкоджає йому у вселенні і проживанні в цій квартирі, тому вони підлягають захисту, належить усунути [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою, вселивши його в цю квартиру і зобов’язати відповідачку не перешкоджати позивачу в користуванні нею, задовольнивши його позовні вимоги в цій частині. На підставі викладеного, ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328, 355, 368 ч.ч.1-3, 369 ч.ч.1-3, 372 ч.ч.1-2, 391 ЦК України, ст.ст.60, 69 ч.1, 70 ч.1 СК України,

Outcome: partial