Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

В позовній заяві представник позивача просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію в квартирі [ADDRESS] за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року в розмірі 7268 грн. 03 коп. та судові витрати. Посилається на те, що відповідачка є споживачем електричної енергії і своєчасно вартість спожитої електроенергії не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідачка до суду не з`явилася, подала до суду заяву, де зазначила, що 01.09.2015 року вона продала зазначену квартиру [PERSON] , після чого зареєструвалася в квартирі [ADDRESS] , просить суд проводити розгляд справи у її відсутності. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] 20.03.2007 року укладала із позивачем договір на користування електричною енергією (а.с.4-5) в квартирі [ADDRESS] . Згідно до довідки - розрахунку позивача (а.с.8), заборгованість за спожиту електроенергію в квартирі [ADDRESS] за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року складає 7268 грн. 03 коп. Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2015 року, який було посвідчено нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. і зареєстровано в реєстрі за №1792, відповідачка [PERSON] продала зазначену вище квартиру [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2015 року. В довідці на квартиру [ADDRESS] зазначено, що в даній квартирі зареєстрована лише [PERSON] з 04.10.2016 року. Таким чином, з 01.09.2015 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , яка і зареєстрована в зазначеній квартирі, а відповідачка зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 6 ч.1 ст.1 Закону України від 09.11.2017 року «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна. Пунктом 2 ч.1 ст.5 закону визначено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 5 ч.2 ст.7 закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно до ч.3 ст.9 закону дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.10 ч.1 ст.7 Закону України від 14.05.2015 року «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Приймаючи до уваги, що відповідачка [PERSON] з 01.09.2015 року власником квартири [ADDRESS] не являється і не зареєстрована в ній, що заборгованість за спожиту електроенергію в зазначеній квартирі виникла за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, коли відповідачка вже не була власником квартири і не була зареєстрована в ній, не могла користуватися послугами електропостачання, суд дійшов висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості 7268 грн. 03 коп., так як позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. При цьому суд бере до уваги те, що відповідно до ч.2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання замінити відповідача належним відповідачем. Таким чином, на даній стадії розгляду справи і за відсутності клопотання позивача суд не може замінити відповідача належним відповідачем. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд відмовляє позивачеві в задоволенні позовних вимог. Зважаючи вимоги ст.141 ЦПК України, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача відносяться на його рахунок і стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed