Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу та іпотечного договору недійсними, визнання права власності, за самостійним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПАТ «ОТП Банк», Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу та іпотечного договору недійсними, встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування, третя особа - КП «БТІ» Одеської міської ради. Обґрунтовуючи заявлені вимоги первісні позивачі [PERSON] та [PERSON] вказували, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві власності. Протягом тривалого часу [PERSON] проживала за межами України, в даній квартирі проживав [PERSON] В 2007 році за невідомих обставин у осіб зникли документи, зокрема - паспорти [PERSON] та [PERSON], а також правовстановлюючі документи на квартиру. Після відновлення правовстановлюючих документів на нерухомість стороні позивача було відмовлено у реєстрації майнових прав, оскільки право власності на дану квартиру вже було зареєстроване за іншою особою - [PERSON], який начебто придбав нерухомість у [PERSON] та [PERSON] за відплатним правочином. Як в подальшому було виявлено, від імені [PERSON], що діяла від власного імені, а також від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] в вересня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] та [PERSON] начебто продали, а [PERSON] купив спірну квартиру. Проте первісні позивачі [PERSON] та [PERSON] свідчили, що відповідні документи сфальсифіковані, договорів із [PERSON] щодо відчуження спірної квартири не укладали, подібних намірів не мали та після з'ясування даних фактів звертались до правоохоронних органів. У зв'язку з викладеним, первісно в лютому 2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з відповідним позовом, в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року та скасувати реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29 травня 2008 року провадження у даній цивільній справі було зупинено, та зупиняючи провадження у справі суд виходив з того, що 15 квітня 2008 року слідчим СУ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу у відношенні невстановлених осіб за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошима в розмірі 46500,00 доларів США, що належать ПАТ «ОТП Банк» за ознаками ст. 190 ч.4 КК України. Слідчим було встановлено, що в період з серпня 2007 року по 03 вересня 2007 року невстановлені особи, маючи на меті заволодіння шахрайським шляхом майном ПАТ «ОТП Банк», надали до банку підроблені довідку про доходи на ім'я [PERSON], паспорт на ім'я [PERSON], в результаті чого отримали кредит у розмірі 46500,00 доларів США на купівлю квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] та [PERSON] на праві власності. В процесі розгляду справи було з'ясовано, що 03 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (в теперішній час - ПАТ «ОТП Банк») - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ML-501/136/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 46500,00 доларів США строком до 03 вересня 2027 року виходячи зі ставки 15,15% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобов'язання, 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП банк» (в теперішній час - ПАТ «ОТП Банк») - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., під реєстраційним №2084, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2015 року провадження у даній цивільній справі відновлено. При цьому [INFO] [PERSON] помер. Ураховуючи викладені обставини, [PERSON] неодноразово уточнила первісні вимоги та остаточно просила суд визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року, визнати недійсним вказаний іпотечний договір 10 вересня 2007 року, а також визнати право власності на спірну квартиру в цілому за [PERSON] В процесі розгляду справи, частково заперечуючи проти заявлених [PERSON] вимог, із самостійним позовом до суду звернувся брат померлого [PERSON] - [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову сторона посилалась на ті обставини, що [PERSON] приходиться рідним братом померлому [PERSON], та у зв'язку із тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний в жовтні 2011 року, - просив суд: визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року; визнати недійсним спірний іпотечний договір від 10 вересня 2007 року; зобов'язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради зняти заборону відчуження квартири [ADDRESS] та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою; встановити факт, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири в порядку спадкування після померлого [PERSON] [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог та заперечення проти вимог [PERSON] з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог та заперечення проти вимог [PERSON] з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Інші учасники цивільного процесу у відкрите судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі - виходячи з наступного. Під час розгляду справи і на підставі наявних в ній доказів судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 листопада 2006 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Майнові права набувачів були належним чином зареєстровані, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» №15310694 від 20 липня 2007 року. 10 вересня 2007 року між [PERSON], яка діяла від власного імені, а також від імені [PERSON] на підставі довіреності - з одної сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №2033. Відповідно до умов договору [PERSON] купив вказану квартиру і набув право власності на відповідний об'єкт нерухомості. Майнові права набувача були належним чином зареєстровані, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» №15899632 від 12 вересня 2007 року. При цьому 03 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (в теперішній час - ПАТ «ОТП Банк») - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений кредитний договір №ML-501/136/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 46500,00 доларів США на покупку нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] строком до 03 вересня 2027 року виходячи зі ставки 15,15% річних з погашенням кредиту та процентів за користування кредитом щомісячно згідно із відповідним графіком, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобов'язання, 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП банк» (в теперішній час - ПАТ «ОТП Банк») - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., під реєстраційним №2084, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності. Перевіряючи обґрунтованість позицій [PERSON] та [PERSON], суд звернув увагу, що в період з 11 жовтня 2006 року по 03 жовтня 2007 року [PERSON] знаходилась за межами України та постійно проживала в Аргентинській Республіці, про що свідчить довідка Консульського відділу посольства України в Аргентинській Республіці від 01 жовтня 2007 року, а також відомості паспортного документу [PERSON] [NUMBER] Документи з приватизації спірної квартири, а також паспорти громадян України [PERSON] та [PERSON] були втрачені [PERSON], що випливає з довідки столу знахідок міста Одеси №018362 від 15 серпня 2007 року та фотокопії оголошення в пресі за 17 серпня 2007 року. При відновленні втрачених документів на квартиру [PERSON] звертався до Управління ЖКГ та ПЕК Одеської міської ради та згідно розпорядження №699 від 28 листопада 2007 року було видано дублікати розпорядження органу приватизації від 13 листопада 2006 року та свідоцтва про право власності на житло від 13 листопада 2006 року із одночасним визнанням недійсними оригіналів даних документів, що були втрачені. Після отримання дублікатів документів [PERSON] звернувся до КП «ОМБТІ та РОН» із заявою про реєстрацію майнових прав на спірну квартиру на підставі відновлених документів, однак рішенням реєстратора від 31 січня 2008 року заявникові було відмовлено, оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за іншою особою - [PERSON] За зверненням [PERSON] 15 квітня 2008 року слідчим СУ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу у відношенні невстановлених осіб за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошима в розмірі 46500,00 доларів США, що належать ПАТ «ОТП Банк» за ознаками ст. 190 ч.4 КК України. Слідчим було встановлено, що в період з серпня 2007 року по 03 вересня 2007 року невстановлені особи, маючи на меті заволодіння шахрайським шляхом майном ПАТ «ОТП Банк», надали до банку підроблені довідку про доходи на ім'я [PERSON], паспорт на ім'я [PERSON], в результаті чого отримали кредит у розмірі 46500,00 доларів США на купівлю квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] та [PERSON] на праві власності. В процесі розгляду кримінального провадження ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2014 року, громадянку [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358 ч.ч.1,3 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Але при цьому, як встановлено судом при розгляді кримінального провадження, 10 вересня 2007 року [PERSON], маючи прямий умисел, спрямований на надання підробленого документа - довіреності від імені [PERSON], знаходячись у офісі приватної нотаріальної контори по [ADDRESS], видаючи себе за [PERSON], надала приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Коту Д.Г. підроблений документ, а саме довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], яка була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] за №5101 від 22 серпня 2007 року, на право розпорядження 1/2 частиною квартири [ADDRESS]. Довіреність за №5101 від 22 серпня 2007 року від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] є підробленою, виходячи з того, що [PERSON] її не підписував та останньому не було відомо про відчуження квартири [ADDRESS] Надалі [PERSON], маючи умисел на підроблення документа, який посвідчується нотаріусом та надає права, 10 вересня 2007 року знаходячись у офісі приватної нотаріальної контори по [ADDRESS], видаючи себе за [PERSON], підписала від імені останньої заяву індекс №758/2-03 від 10 вересня 2007 року щодо відсутності неповнолітніх або малолітніх дітей, які проживають та мали б право користуватися квартирою [ADDRESS] а також заяву індекс №759/2-03 від 10 вересня 2007 року щодо нездійснення продажу [PERSON] та [PERSON] протягом звітного податкового 2007 року нерухомого майна. Вказані заяви в той же день засвідчено нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., що стало підставою для оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Крім того, [PERSON], продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на підроблення документів, знаходячись в той же час та в тому самому місці, видаючи себе за [PERSON], підписала від імені останньої з невстановленою особою, яка видавала себе за [PERSON], договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно умов якого вказаний об'єкт нерухомості нібито передається у власність [PERSON], шляхом укладання кредитного договору під заставу нерухомого майна №ML-501/136/2007 в ЗАТ «ОТП Банк» на суму 46500,00 доларів США. Як регламентує ст. 61 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Спираючись на вказану норму процесуального закону, суд приходить до висновку, що ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2014 року має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, та встановлені цим рішенням обставини оформлення, підписання та посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року не підлягають доказуванню. При розгляді даної цивільної справи ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2015 року було доручено Ленінському районному суду міста Кіровограда здійснити певні процесуальні дії: 1) вручити відповідачу [PERSON] копію уточненої позовної заяви [PERSON]; з'ясувати, чи має відповідач [PERSON] заперечення проти вимог [PERSON], та якщо має - запропонувати скласти письмові заперечення на позовну заяву та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. Виконуючи судове доручення, Ленінським районним судом міста Кіровограда було встановлено, що [PERSON], 1971 року народження, в 1998 році втратив паспорт громадянина України та 28 березня 1998 року отримав новий паспорт у Кіровському РВВС міста Кіровограда [NUMBER], що підтверджується довідкою Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області від 07 липня 2011 року. По суті позову [PERSON] пояснив суду, що ніяких договорів не підписував, не знає [PERSON] та ніколи її не бачив, спірна квартира йому ніколи не належала та відповідний кредит оформлювали на його попередній паспорт - [NUMBER], який був втрачений, та в який була вклеєна фотографія іншої особи. В 2009 році на ім'я [PERSON] надійшов лист з ПAT «ОТП Банк» про те, що він є боржником за кредитним договором, банк звертався до суду із вимогами про стягнення боргу за даним кредитним договором, а [PERSON] - з вимогами про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №405/8146/13-ц, за заявами ТОВ «ОТП Факторинг України» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк» за даним зобов'язанням) та [PERSON] відповідно первісний та зустрічний позов були залишені без розгляду. [PERSON] повідомив суду, що не має відношення до спірної квартири та визнав, що квартира ним не покупалась та йому не належить. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, суд встановив, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 10 вересня 2010 року безпосередньо [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не підписувався. Так само і не підписувались [PERSON] кредитний договір №ML-501/136/2007 від 03 вересня 2007 року та іпотечний договір від 10 вересня 2007 року з ЗАТ «ОТП Банк». Дані факти цілком виключають наявність в діях вказаних осіб відповідного волевиявлення, направленого на укладення цих договорів, та бажання настання пов'язаних із ними правових наслідків. Таким чином, задовольняючи відповідні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] і обираючи при цьому дієвий механізм захисту порушених майнових прав позивачів, суд вбачає обґрунтованим визнати оспорювані договори недійсними. Разом тим, зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, яке супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, - повноцінний захист прав та інтересів позивачів можливий шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними в сукупності із зобов'язанням Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради зняти відповідну іпотечну заборону. В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз'яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). На підставі встановлених судом обставин, суд погоджується із правовою позицією [PERSON], що майнові права заінтересованих осіб на спірну квартиру порушені, та дієвим механізмом відновлення порушеного права в даному випадку є зокрема визнання за особою права власності на 1/2 ідеальну частку [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 листопада 2006 року до моменту неправомірного відчуження. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції від 19 листопада 2012 року, про що установою було зроблено актовий запис №11029 від 19 листопада 2012 року. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А згідно ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Перевіряючи обґрунтованість вимог [PERSON], судом досліджено представлені письмові докази, в тому числі - матеріали спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою [PERSON] до майна померлого [PERSON] Суд погоджується із позицією сторони [PERSON], що документи, які містять відомості про народження [PERSON] та [PERSON], - вказують на наявність між особами родинних відносин, а саме свідчать, що [PERSON] та померлий [PERSON] є рідними братами. Таким чином, суд вбачає обґрунтованим встановити даний факт та задовольнити відповідну вимоги сторони. При цьому 04 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, повторно виданим Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 03 травня 2013 року, актовий запис №190 від 04 жовтня 2011 року. Відтак, суд приходить до висновку, що [PERSON] є спадкоємцем другої черги до майна померлого, в той час як [PERSON] спадкоємцем померлого не являється. Відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Приймаючи до уваги матеріали справи, факт прийняття [PERSON] спадщини визнається доведеним суду. Увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість визнання за [PERSON] права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири в порядку спадкування після померлого [PERSON]

Outcome: partial