Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

В поданому до суду позові позивач вказує на те, що 08 квітня 2011 року між ним та відповідачем було досягнуто згоди щодо відчуження вантажного транспортного засобу марки VOLKSWAGEN 70X02A моделі TRANSPORTER, 1996 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] не по договору купівлі-продажу, а шляхом укладення між ними договору усного доручення, на виконання та підтвердження якого відповідачем 08 квітня 2011 року була видана довіреність щодо володіння, користування та розпорядження даним транспортним засобом. Довіреність видавалася для приховування договору-купівлі продажу з метою економії грошових коштів. На момент укладання договору автомобіль належав відповідачу [PERSON] Сторони виконали умови договору купівлі-продажу позивач сплатив гроші, а відповідач передав позивачу автомобіль. Звернувшись в ВРЕВ ДАІ м.Остріг для зняття з обліку та постановки транспортного засобу на облік, ним було встановлено, що державним виконавцем Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби було накладено арешт на спірний автомобіль. Вважає, що договір усного доручення на підставі якого підписано довіреності, є удаваним, оскільки дані дії здійснені для приховування договору купівлі продажу. Позивач вважає себе власником автомобіля, так як на даний час договір купівлі-продажу автомобіля ніким не оспорений та не змінений. Просить суд визнати правочин (договір усного доручення) на підтвердження й виконання якого відповідачем була видана Довіреність щодо володіння, користування і розпорядження вказаним транспортним засобом та посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] за р/н 4160 удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнати за ним право власності на даний транспортний засіб та зобовязати Здолбунівський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області зняти арешт з спірного транспортного засобу. В судове засідання позивач не зявився, суду подав письмову заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу у відсутність сторін згідно ст.169, 225 Цивільного процесуального кодексу України з винесенням заочного рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником автомобіля марки VOLKSWAGEN 70X02A моделі TRANSPORTER, 1996 року випуску, кузов № [NUMBER]. 08 квітня 2011 року відповідач [PERSON] видав позивачу [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], [PERSON] довіреність щодо володіння, користування і розпорядження спірним транспортним засобом, яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за р/н 4160. Постановою державного виконавця Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби було накладено арешт на спірний автомобіль. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. При цьому, правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може також проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Доводи позивача про те, що свідченням вчинення договору купівлі-продажу є довіреність на право керування та розпорядження автомобілем, на увагу не заслуговують, оскільки довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч.3 ст.244 ЦК України). В свою чергу представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). За таких обставин, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими. Стосовно договору купівлі-продажу слід зазначити, що це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Виходячи з аналізу вищезазначених норм матеріального права, суд прийшов до висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом не вважається укладеним відповідно до закону договором купівлі-продажу цього транспортного засобу та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.. Таким чином, суд вважає, що позивач не набув право власності на спірний автомобіль, оскільки він не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований на даний час на праві власності за відповідачем [PERSON], а видана останнім на позивача [PERSON] та інших осіб довіреність на право розпорядження спірним транспортним засобом не є правовстановлюючим документом щодо наявності права власності Відповідно до ч.1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків Оскільки позивач права власності на спірний автомобіль не набув, відповідно його права накладенням арешту порушені не були, тому підстави для звільнення транспортного засобу з-під арешту, відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed