Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

В провадженні Октябрського районного суду м. Полтави перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК» в особі представника Дегтяр Антона Анатолійовича до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК» про визнання недійсним окремих умов договору. Ухвалою суду від 29.07.2014 року справу за позовом ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК» в особі представника Дегтяр Антона Анатолійовича до [PERSON] про стягнення заборгованості - залишено без розгляду. У зустрічному позові [PERSON] зазначала, що 03.06.2011 року між Публічним акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК» та [PERSON], було вчинено кредитний договір № А328СС9Р8Х0069 від 03.06.2011 року , за яким банк на визначених ним умовах надав кредит: в сумі 50000,00 грн. на строк 36 місяців з 03.06.2011 року по 02.06.2014 включно, на споживчі цілі, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на суму залишку заборгованості, із сплатою єдино разової винагороди за надання фінансового документу якщо інше не встановлено в Умовах та правилах надання банківських послуг; із сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1000,000грн., якщо інше не встановлено в Умовах та правилах надання банківських послуг, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві строки з 3 по 8 кожного місяця. Вказувала, що частина вказаного правочину, а саме зобов'язання позичальника сплачувати щомісячно винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1000 грн. є недійсною, оскільки в документах, які були підписані позичальником, відсутнє визначення поняття фінансового інструменту. Відповідно до ч. 8 ст. 18 3-ну України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Визначення поняття фінансовий інструмент міститься в Положенні (стандарту) бухгалтерського обліку та стосується суб'єктів господарювання. Але у даному випадку за контекстом , фінансовий інструмент - це юридичний документ, що відображує певні договірні взаємовідносини. Тобто, згідно цього положення щомісячна винагорода сплачується банку за надання ним юридичного документу, яким є заява позичальника № А328СС9Р8Х0069 від 03.06.2011 року. Відповідно до п. 3.6. Постанови № 168 від 10.05.2007 Національного Банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, умова кредитного договору щодо виплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту суперечить вказаній Постанові НБУ Згідно п. 2 Постанови N 9 Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Одеже, зобов'язання позичальника щодо щомісячної виплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1000,00 грн. є недійсним в силу ст.203 ЦК України. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як зауважував Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі № 1-12/2013 від 11.07.2013 року межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ст.. 19 вказаного закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Запропонована Банком сплата відсотків за користування кредитом в розмірі 01% на місяць на суму залишку заборгованості при умові сплати щомісячної винагороди в значному розмірі, яка не залежить від суми залишку, за надання нібито фінансового інструменту є не що інше як дії щодо введення споживача в оману стосовно собівартості кредитних коштів. В заяві Позичальника відсутня прямо вказівна на розмір ефективної відсоткової ставки. Там лише вказується, що ефективна відсоткова ставка в гривневому еквіваленті дорівнює сумі щомісячних платежів. Зміст цього виразу особа, яка на має спеціальних знань, не може витлумачити хибно. Що знову ж таки, Банк створює ілюзію, що кредит є практично безвідсотковий - 0.12 % річних. Відповідно до п. 12 Постанови N 9 Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходив з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Таким чином, положення правочину щодо щомісячної виплата винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1000,00 грн. є несправедливим, та таким що вводить споживачів в оману, а значить є недійсним в силу ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Просила суд, визнати недійсним положення кредитного договору в частині зобов'язання щомісячної виплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1000 грн. В судове засідання позивачкаа не з»явилася, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник позивача [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомляв. Приймаючи до уваги наявні у справі докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до укладеного договору № А328СС9Р8Х0069 від 03.06.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 50 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12 % на рік на суму залишку заборгованості. Умовами договору передбачено, сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1000,000грн., в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві строки з 3 по 8 кожного місяця. Як вбачається з заяви позичальника № А328СС9FSX0069 [PERSON] погодились з запропонованими умовами, що підтверджуються її підписом на заяві. Будь-яких заперечень з її боку щодо вказаної умови, та визнання її недійсної на протязі всього часу до звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не було, що свідчить про намагання ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань. Обставини на які посилається позивачка не є підставами для визнання договору недійсним, згідно діючого законодавства, оскільки угода є дійсною, підписана позивачкою, поняття зазначене в договорі як фінансовий інструмент не змінює його зміст та виниклі між сторонами правовідносини. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК» про визнання недійсним окремих умов договору - не підлягають задоволенню. Судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed