Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

В серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 29 листопада 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання не виконав і станом на 30.06.2016 року має заборгованість у розмірі 40100,69 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту 7848,24 грн., сума заборгованості за процентами за користування кредитом 27804,80 грн., заборгованість за комісією 2300,00грн., а також штрафи - 250,00 грн. - фіксована частина, 1897,65 грн. - процентна складова. З цих підстав позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 40100,69 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 1378 грн. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року в задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, вважаючи, що суд помилково дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав докази на підтвердження своїх позовних вимог; банк не погоджується з підставою для відмови в задоволенні позову, а саме з тим, що додані до позовної заяви документи не є достатніми доказами для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки не наданий оригінал кредитного договору від 29.11.2007 року, не дослідивши інші докази в їх сукупності; суд надав перевагу лише висновку експерта, неотриманого та можливого доказу по справі, який не має наперед встановленого значення і не встановив фактичні обставини у справі іншими засобами і не оцінивши інші докази по справі, а саме: визнання відповідачем в попередньому судовому засіданні факту укладання кредитного договору та отримання нею кредитної картки; виписку про рух коштів, яка є первинним документом відповідно до Постанови НБУ від 18.06.2003 року №254 та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів, а також те, що відповідач поповнював з кредитної картки свій номер мобільного телефону, що зазначено в виписці про рух коштів; фото відповідача з кредитними картками, заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в яких зазначено умови кредитування, в тому числі істотні умови кредитного договору; судом не враховано, що відповідачу за його заявою перевипущено та видано картки строком дії до 31.01.2013 року, а потім до 31.03.2016 року на обслуговування кредитного ліміту по кредитному договору; позичальник певний час систематично виконував зобов'язання по зазначеній кредитній угоді, що підтверджується розрахунком заборгованості і не заперечував, що отримав кредитні картки та активно ними користувався певний час; всі операції за кредитним договором, так само як і нарахування санкцій чітко відображено в розрахунку заборгованості, що не було проаналізовано судом першої інстанції. У судовому засіданні апеляційного суду відповідачка [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. В судове засідання апеляційного суду представник позивача не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до частини 2 зазначеної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з недоведеності існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, з чого випливає відсутність боргу у відповідача перед позивачем і відсутність вини відповідача в порушенні будь-яких зобов'язань, оскільки надані позивачем письмові докази є подекуди такими,що неможливо прочитати та не завірені належним чином, а на витребування судом за наполяганням відповідача оригіналів документів на підтвердження позовних вимог, позивачем таких документів не надано, як і не надано доказів неможливості їх надання. З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. З матеріалів справи вбачається, що 29 листопада 2007 року саме в письмовій формі був укладений кредитний договір між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», який складається з Заяви позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. [PERSON] висловила згоду на укладення кредитного договору саме в такій формі, про що свідчить підпис на Заяві позичальника. Виходячи з положень ст. 639 ЦК України та підписаної [PERSON] Заяви її посилання на те, що позивачем не підтверджені позовні вимоги, оскільки не наданий кредитний договір, є безпідставними. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Із матеріалів справи також вбачається, що відповідно до укладеного договору б/н від 29 листопада 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписала заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування кредитною карткою» та «Тарифами Банку». Отримання [PERSON] саме кредитної картки за [NUMBER] також підтверджено її підписом в Заяві від 29.11.2007 року. У подальшому відповідачці ПАТ КБ «ПриватБанк» були видані кредитні картки за [NUMBER] терміном дії до 10.14 року, за [NUMBER] терміном дії до 01.13 року, за [NUMBER] терміном дії до 03.16 року. Рух коштів по зазначеним картковим рахункам відображений у наданій позивачем виписці (а.с.48-50), виходячи саме з кредитного ліміту, встановленого у Заяві від 29.11.2007 року. Відповідачка не заперечувала, що вона отримувала в ПАТ КБ «ПриватБанк» картки, в тому числі кредитну та була ознайомлена з видами послуг, а саме з умовами кредитування. Посилання [PERSON] на те, що нею оформлювались у ПАТ КБ «ПриватБанк» зарплатні картки і що отримані нею картки є саме зарплатними належними доказами не доведено. З наданих позивачем виписки про рух коштів та розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними коштами та виконувала зобов'язання по кредитній угоді, що підтверджено даними в розрахунку заборгованості, а саме платежами в графі «погашені відсотки» та «сума погашення за наданим кредитом» та відсутністю заборгованості в графі «сальдо прострочене» до травня 2014 року. У зв'язку з невиконанням зобов'язань по погашенню кредиту, як вбачається з розрахунку заборгованості заборгованість відповідача станом на 30.06.2016 року складає 40100,69 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту 7848,24 грн., сума заборгованості за процентам за користування кредитом - 27804,80 грн., заборгованість за комісією - 2300.00 грн., а також штрафів - 250.00 грн. - фіксованої частини, 1897.65 грн. - процентної складової. Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29.112007 року, відповідач [PERSON] частково погашала заборгованість за наданим кредитом (а.с. 7-10). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Системний аналіз наявних документів дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідачка [PERSON] 29.11.2007 року уклала з позивачем кредитний договір на відповідну суму, в теперішній час не виконує зобов'язання по поверненню кредиту та оплаті за користування ним, має заборгованість по договору, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність позовних вимог. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості підлягають частковому задоволенню. За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Що стосується стягнення штрафів за кредитним договором, то відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Красний Лиман (Лиман) відноситься до вказаного вище переліку. Враховуючи викладене вище, підстав для стягнення з відповідача суми штрафів в розмірі 250 грн. (фіксованої частини) і 1897.65 грн. (процентної складової) немає. На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом - 7848.24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 27804.80 грн., заборгованість за комісією - 2300 грн. Згідно з ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи із зазначеної норми апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені позивачем витрати по сплаті судового збору, а саме: 2893,80 грн. (1378 грн. + 1515,80 грн.). В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial