Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа - [PERSON]. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача вказувала, що з 30 липня 2010 року [PERSON] працював в структурі державної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» (в теперішній час - Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України). Згідно наказу від 20 січня 2014 року №12/к, позивача було звільнено з займаної посади як такого, що не відповідає займаній посаді ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП України. Позивач вбачає, що адміністрацією підприємства при його звільнені були допущені значні порушення трудового законодавства, що явилось підставою для звернення до суду із вимогами про поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу станом на 15 травня 2014 року в розмірі 20496,45 гривень та суми компенсації заподіяної моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України у судове засідання з'явився, заявлені вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, пояснивши, що підприємством було дотримано вимог закону при звільненні позивача. Третя особа [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даного позову - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що 17 жовтня 2008 року наказом Державного агентства України з інвестицій та інновацій за №86-Одес. було утворено Державне агентство України з інвестицій та розвитку з віднесенням її до сфери управління Державного агентства України з інвестицій та розвитку та було призначено [PERSON] виконуючим обов'язки директора державної установи «Одеський регіональний центр інноваційного розвитку». Постановою Кабінету Міністрів України №356 від 17 травня 2010 року Державне агентство України з інвестицій та інновацій було перейменоване на Державне агентство України з інвестицій та розвитку. 27 липня 2010 року наказом Державного агентства України з інвестицій та розвитку №20 було перейменовано державну установу «Одеський регіональний центр інноваційного розвитку» в державну установу «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». Тим же наказом [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки директора державної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». 30 липня 2010 року в трудову книжку [PERSON] було зроблено запис про те, що його призначено на посаду директора Одеського регіонального центру з інвестицій та розвитку. Відповідно до Указу Президента України від 12 травня 2011 року правонаступником Державного агентства України з інвестицій та розвитку є Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України (Держінвестпроект України). Згідно наказу адміністрації Держінвестпроекту України №12/к від 20 січня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» як такого, що не відповідає займаній посаді на підставі ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП України. В силу ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Суд встановив, що підставою прийняття такого рішення послужило те, що відповідно до доповідної записки директора Департаменту інвестиційної політики та регіонального розвитку Держінвестпроекту від 20 січня 2014 року №10/0/8-14 впродовж 2013 року з боку директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» [PERSON] допущено систематичне та неналежне виконання доручень Держінвестпроекту. Зазначене та фахова невідповідність даного керівника привели до того, що результативні показники державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» у 2013 році були одними з найнижчих серед регіональних центрів, незважаючи на те, що його штатна чисельність та кошторис є одними з найбільших. 17 грудня 2013 року на черговому засіданні колегії Одеської обласної державної адміністрації було розглянуто питання роботи державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». За результатами розгляду зазначеного питання роботу [PERSON] на посаді директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» визнано незадовільною. Рішенням колегії Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України від 18 грудня 2013 року, протокол №5 «Про результати роботи регіональних центрів з інвестицій та розвитку», ухвалено в разі надходження відповідного звернення від Одеської обласної державної адміністрації рекомендувати розглянути питання щодо недоцільності перебування [PERSON] на посаді директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». На підставі наказу Держінвестпроекту від 12 лютого 2014 року №11/0/7-14 «Про проведення планового внутрішнього аудиту діяльності державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» у період з 17 лютого 2014 року по 07 березня 2014 року проведено плановий внутрішній аудит діяльності державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року. За результатами проведеного аудиту, виявлені порушення мали суттєвий вплив на діяльність установи в цілому, тому аудиторський висновок діяльності даної установи є негативним. Головною причиню такої ситуації стала невідповідність керівника займаній посаді та його неспроможність забезпечити управління державною бюджетною установою «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». Згідно положення про державну бюджетну установу «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», до повноважень Держінвестпроекту належить призначення на посаду та звільнення з посади директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» та погодження в установленому порядку призначення на посаду та звільнення з посади заступників директора та керівників структурних підрозділів. Таким чином, позивача було звільнено з посади директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» на підставі ст. 40 ч.1 п.2 КЗпП, оскільки неможливо було перевести його на іншу роботу, через відсутність у Держінвестпроекта повноважень щодо призначення на інші посади установи. [PERSON] зазначав, що його робота у державній бюджетній установі «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» оцінювалась позитивно, про що свідчить долучена до матеріалів справи подяка Держінвестпроекту за сумлінну працю від 15 червня 2011 року №10, однак суд звернув увагу, що подяка датована 2011 роком, в той час як плановий внутрішній аудит діяльності установи, за результатами якого були прийнято рішення про звільнення позивача, - стосувався періоду з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року. Суд не може погодитись із твердженнями позивача щодо порушення строків видачі йому наказу про звільнення з метою обмеження можливість звернення до державної служби зайнятості, оскільки відповідний наказ від 20 січня 2014 року №12/к про звільнення позивача був направлений Держінвестпроектом поштовим зв'язком та надійшов державній бюджетній установі «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» 06 лютого 2014 року, що не заперечувалось самим позивачем. В обґрунтування позовних вимог, позивач у позовній заяві зазначає про порушення Держінвестпроектом ст. 47 КЗпП України в частині не видачі у день його звільнення трудової книжки, однак трудова книжка зберігається саме у державній бюджетній установі «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», а не у Держінвестпроекта, що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників», відповідно до яких трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Посилання позивача на порушення Держінвестпроектом ст. 49-2 КЗпП України щодо не попередження позивача за два місяця про його звільнення та не доведення до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника суд не вбачає можливим прийняти до уваги, оскільки зазначена норма застосовується до працівників при їх вивільненні зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, а не звільненні у зв'язку із невідповідністю займаній посаді, дані поняття не є тотожними в розумінні КЗпП України. Перевіряючи обґрунтованість вимог [PERSON] суд звернув увагу, що посилання на лист голови Одеської обласної державної адміністрації від 27 грудня 2013 року №01/02-15/8391 як на одну із підстав звільнення позивача з посади директора державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» є обґрунтованим, адже п. 3 Указу Президента України від 24 травня 2013 року №307 (чинного на той момент) передбачено запровадження практики розгляду колегіями місцевих державних адміністрацій питань про відповідність займаній посаді керівників, інших працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади, керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, та порушення головами місцевих державних адміністрацій у встановленому порядку вмотивованих питань із цього приводу на підставі прийнятих колегією рішень. Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що форми подання законом не встановлено, у зв'язку з чим звернення було подане у вигляді листа, що не суперечить Указу Президента України від 24 травня 2013 року №307. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Враховуючи наведене, судом не встановлено порушень трудового законодавства в діях адміністрації Держінвестпроекту стосовно звільнення працівника [PERSON] як такого, що не відповідає займаній посаді. Суд не вбачає обґрунтованою базову вимогу [PERSON] про поновлення його на роботі. У зв'язку з цим, відсутні правові підстави для задоволення похідних вимог сторони про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди. Сторони у цивільному процесі користуються процесуальними правами на власний розсуд. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення відповідних вимог сторони позивача, у зв'язку з чим стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторін присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed