Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області перебуває вказана позовна заява, в якій позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок належить на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2002 року, земельна ділянка за вказаною адресою належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.01.2003 року. У вказаному будинку зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] , який після розірвання шлюбу у 2011 році в будинку не проживає, його особисті речі у будинку відсутні, участі у сплаті комунальних послуг відповідач не приймає, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 25.05.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника. Представник позивача - адвокат Кондратьєва М.А. позовні вимоги підтримала з вищевказаних підстав, просила позов задовольнити. В подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт не проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] понад чотири роки. Суд заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши представлені письмові докази, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за № 918. Відповідно до державного акту на право власності серії ДН №005069 земельна ділянка, площею 0,0600 га за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року за №25/1 Відповідно до акту про фактичне проживання за підписом голови КСН «Парковий» за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована та проживає одна. Згідно інформаційної довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 017-99.02-05913 від 21.12.2020 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22.01.2003 року по теперішній час. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12.08.2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року було залишено без змін, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Маріупольської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку було відмовлено. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.12.2015 року (справа 263/8991/15ц) яке ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10.03.2016 року було залишено без змін, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання противоправними та скасування рішення, третя особа [PERSON] , було відмовлено. У рішенні суду встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 серпня 2001 року у Маріупольському міському відділу реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №612 розірвано. Відповідно договору купівлі-продажу від 13.03.2002 року [PERSON] придбала жилий будинок [ADDRESS] , право власності на який нею було зареєстровано в МКП «Маріупольське БТІ» 14.03.2002 року за №15682. Згідно п. 1.1.1 рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1 [PERSON] надана у власність земельна ділянка площею 0,0600 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка перебуває в її користуванні, згідно договору купівлі продажу будинку. Таким чином жодних документальних підтверджень права власності або користування [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] суду не надано. Отже, зазначеними рішеннями суду було встановлено, що відповідач [PERSON] не є співласником вказаного будинку. Відповідно до вимог ч.4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності будинок [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] ,щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про задоволення позову, такий покладається на відповідача.

Outcome: approved