Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

В провадження судді надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.03.2008 року [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» уклали кредитний договір № 0307/0308/71-044 за умовами якого, Відповідач отримала кошти в сумі 28 000,00 дол. США. Також 25.03.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, яким ПАТ «Сведанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Сведбанк» та фізичними особами. Відповідно до Договору та чинного законодавства Покупець набув усі права вимоги по відступленим договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісії, нарахованих штрафних санкцій. 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» (далі - Позивач, Іпотекодержатель) було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором відповідно до якого Сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від Боржників Сторонами одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим Договором. Іпотекодержатель передає Новому іпотекодержателю права за Іпотечними договорами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього Договору. З моменту набуття чинності цим Договором до Нового Іпотекодержателя переходять усі права і зобов`язання Іпотекодержателя як сторони, що іменується «Іпотекодержатель» у зобов`язаннях, які виникли на підставі Іпотечних договорів, в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. Через систематичне невиконання Боржником умов кредитного договору Банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак Позивачу стало відомо, що реалізувати майно на даний час неможливо оскільки: 20.01.2014 Жовтневим (Покровським) ВДВС Криворізького міського управління юстиції постановою № 41539293 від 16.01.2014 накладено арешт на нерухоме майно Відповідача, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (номер запису про обтяження № 4321840); 20.11.2015 ВДВС Рівненського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 49406348 від 20.11.2015 накладено арешт на нерухоме майно Відповідача, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (номер запису про обтяження № 12151493); 09.02.2016 Жовтневим (Покровським) ВДВС Криворізького міського управління юстиції постановою № 50067567 від 08.02.2016 накладено арешт на нерухоме майно Відповідача, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (номер запису про обтяження № 13174460). На сьогоднішній день, внаслідок арешту нерухомого майна, порушено права Позивача, на його думку, як власника відповідного майна, у зв`язку з чим просить суд звільнити вказану квартиру з-під арешту на підставі вищевказаних постанов ВДВС. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, повідомлявся неодноразово про перебування в провадженні суду даного позову. Третьою особою Рівненським міським відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надано пояснення (відзив) на позовну заяву, згідно якого просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, зазначених у відзиві. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки регулюється Законом України «Про іпотеку». Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Позивач вказує на наявність такого застереження у п.4.5 іпотечного договору (стор.2 позову), який є додатком до позову (а.с.14-16), однак вказаний пункт даного договору такого застереження не містить. Згідно ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку», право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. З доданого до позову витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.25-27) видно, що власником предмету іпотеки позивач не є, і, отже, право власності на предмет іпотеки у нього не виникло. Власником предмету іпотеки є відповідач за позовом. Вказане сторонами не оспорюється. Згідно чинного законодавства, порядок зняття арешту з майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, регулюється, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження». На вказане посилається, зокрема, і сам позивач у позові (а.с.3). Так, згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як встановлено з матеріалів справи, позивач не є власником майна, на яке накладено арешт, а лише вважає, що це майно належить йому та бажає звернути на нього стягнення шляхом продажу, для чого необхідно зняти з майна арешт, про що і звертається з позовом. При цьому, ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» прямо вказує на те, що така особа має право звернутися до суду з позовом, у якому одночасно ставляться вимоги і про визнання права власності, і про зняття арешту. При цьому, вимог про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, у позові не ставиться, і, отже, такий позов не відповідає вимогам ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а тому задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються пропорційно у відповідності до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed