Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.04.2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 490061286. Відповідно до умов вищевказаного договору, позивач зобовязується надати відповідачеві кредиту у сумі 27\~807,62 дол. США. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені в договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах що передбачені Договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Позивач свої зобовязання за договором виконав надавши відповідачеві, кредит у сумі 7\~673,65 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. У порушення умов договору, відповідач, свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 15.12.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 6\~708,21 дол. США, за відсотками 965,44 дол. США. В забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 01.04.2008 року позивач та фізична особа [PERSON], уклали договір поруки № 490061286-П. Відповідно до умов Договору поруки відповідач [PERSON] як поручитель поручається за виконання відповідачем [PERSON] обовязків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому. Тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7\~673,65 дол. США та судовий збір. Представник позивача направив до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач [PERSON] направила до суду письмові заперечення, в яких просила відмовити в позові з посиланням на те, що зі сторони ПАТ «Альфа-Банк» було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», відсутність доказів про існування заборгованості у відповідача та відсутності у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення на здійснення валютного кредитування. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 553 ЦК України визначає що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 490061286, відповідно до якого позивач зобовязується надати відповідачеві кредиту у сумі 27\~807,62 дол. США. Номінальна процентна ставка становить 14,5 %, а дата остаточного повернення кредиту 01.04.2015 р. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені в договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах що передбачені Договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Позивач свої зобовязання за договором виконав надавши відповідачеві, кредит у сумі 7\~673,65 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. В забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 01.04.2008 року позивач та фізична особа [PERSON], уклали договір поруки № 490061286-П. Відповідно до умов Договору поруки відповідач [PERSON] як поручитель поручається за виконання відповідачем [PERSON] обовязків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому. У порушення умов договору, відповідач, свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 15.12.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 6\~708,21 дол. США, за відсотками 965,44 дол. США. З наведеного вище суд, приходить до висновку що, відповідач [PERSON] не виконує передбачених кредитним договором обовязків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «Альфа-Банк», які забезпечені порукою відповідача [PERSON] і які підлягають до захисту, шляхом солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором з врахуванням заборгованості по відсотках. Що стосується посилання відповідача на порушення позивачем [PERSON] України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно п. 8 кредитного договору № 490061286 від 01.04.2008 р., визначено що підпис позивальника на оригіналі Договорі що залишається в Банку є письмовим підтвердженням: отримання позичальником свого примірнику цього Договору, що складається з першого та другого Розділів в дату його укладення; ознайомлення позичальника у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості видів та предметів супутніх послуг; надання позичальнику іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений загальним умовам кредитування фізичних осіб ЗАТ «Альфа-Банк», які йому розяснені і зрозумілі та з якими він цілком згодний. Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що відповідач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту [PERSON] остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначивши характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту, в тому числі валюту кредитування, сплату процентів та умови щодо визначення відповідальності сторін за порушення умов договору. При цьому відповідач була ознайомлена із з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості видів та предметів супутніх послуг та іншою необхідною інформацією, що підтверджує ї підпис в договорі. Відповідальність сторін, в повному обсязі регламентована пунктами спірного договору, який підписаний сторонами, а отже, відповідач погодилася з відповідними його положеннями. Жодної додаткової відповідальності позичальника в односторонньому порядку Банком не встановлювалося. Відовідач не довела порушення банком ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, не доведено відповідачем того, що позивач не вправі був проводити валютну операцію виходячи з наступного. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати, суд покладає пропорційно на відповідачів. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 525, 526, 530, 553, 554, 625, 1054 ЦК України, та

Outcome: approved