Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

В серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. На обґрунтування позову позивач вказав, що 31.01.2012 року\~між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено\~договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн.,\~у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевими терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на\~31.05.2016 року утворилась заборгованість в сумі 11671грн. 52 коп., яка складається із: 742,76 грн. заборгованості за кредитом; 7296,78 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 2600 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина), 531,98 грн. штрафу процентна складова. Поскільки відповідач після внесення останнього внеску 29 листопада 2013 року ухиляється від погашення заборгованості по кредиту та відсотках, позивач посилаючись на вищенаведені обставини просить задовольнити заявлені вимоги та стягнути судові витрати 1378 грн. Відповідач в судовому засіданні не заперечуючи про отримання кредиту в сумі 2000 грн., позов не визнав та заявив, що кредит погасив в повному обсязі у 2013 році, а також, зіслався на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для стягнення заборгованості, тому просив в позові відмовити. Заслухавши доводи відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом\~встановлено, що 31.01.2012 року\~між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та Правилами про надання банківських послуг, тарифами складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов договору [PERSON] 31.01.2012 року отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевими терміном повернення, що відповідає строку дії картки ( № 5211537404035060 до 10.2015 року). Згідно з положеннями п.1.1.7.12 вищезазначених Умов та Правил про надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК України. У звязку із закінченням строку дії платіжної картки виданої 31.01.2012 року [PERSON] з його згоди було продовжено строк дії платіжної картки та видано нову картку № 5211537308478952 з продовженим строком її дії до 31.01.2016 року. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема тривалість позовної давності. З цього приводу у справі доведено, що 31.01.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] було укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг Правилами користування платіжною карткою, Тарифами складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який був продовжений за згодою відповідача. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. В силу ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів наданих банком клієнту на строк визначений в договорі на умовах платності та зворотності. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк\~\~погашення процентів по кредиту визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на платіжній картці (у полі «MONTH»). Із заяви від 31.01.2012 року, яка є невідємною частиною договору, укладеного ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] вбачається, що строк дії картки, виданої останньому, по її закінченню був продовжений за його згодою та видано нову картку. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права в серпні 2016 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідно календарної дати або настання події з якої повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов. З огляду на викладене, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до Умов договору визначена періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналіз умов укладеного між сторонами договору та зміст зазначених правових норм, дають суду підстави дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у встановленого кредитного ліміту на платіжні картки), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, не після закінчення строку дії договору, а після кінцевого строку повного погашення кредиту. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 29 листопада 2013 року ,а банк звернувся до суду 02.08.2016 року, тобто в межах трирічної позовної давності. Як зазначалось вище до позовів про стягнення штрафу та пені застосовується спеціальна скорочена позовна давність тривалістю один рік. За правилами ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця),коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норми ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, у межах строку давності за основною вимогою. Поскільки останній внесок по поверненню кредиту відповідачем сплачено 29.11.2013 року, тому у позивача з даного часу виникло право звернутися до суду з вимогою про захист свого інтересу. Таким чином позивачем пропущений строк давності в частині вимог стягнення штрафів, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується вимоги про стягнення пені, то вона підлягає частковому задоволенню з обмеженням останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, що становить 1000 грн. Заперечення представника позивача, що строки позовної давності не пропущенні, так як відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позовна давність збільшена до 50 років не ґрунтуються на законі, у звязку з тим, що вищезгадані Умови не підписані двома сторонами (Правова позиція ВСУ від 11.02.2015року № 6-240цс14). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач в судовому засіданні також стверджував, що заборгованість по даному кредитному договору погашена ним у повному обсязі, однак суду, будь-яких, доказів які б підтверджували його доводи суду не надав, тому його заперечення в ці частині не заслуговують на увагу. Таким чином, визначений позивачем розмір заборгованості по тілу кредиту в розмірі 742,76 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 7296,78 грн. належним доказом не спростований, тому вони підлягають стягненню в повному обсязі. Така ж правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014, справа № 6-61цс14, а також у постановах від 22.10.2014, 19.11.2014 року, справа № 6-127цс14 та 6-160цс14. З огляду на викладене з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі\~в сумі 742 грн.76 коп.; 7296 грн.78коп.; заборгованості по відсотках за користування кредитом та 1000 грн. заборгованості за пенею та комісією. Документально підтверджені судові витрати Банку у сумі 960 грн. 47 коп. підлягають стягненню з [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial