Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, в обґрунтування позовних вимог за якою позивач послався на те, що сторони 07 червня 2007 року уклали між собою кредитний договір №DNG0AK00100112, за умовами якого відповідач отримав кредит в доларах США, заборгованість за яким станом на 18 грудня 2012 року вирішено стягнути з боржника на користь кредитодавця рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року в розмірі 43125,14 доларів США. Розмір простроченої заборгованості за період з 19 грудня 2012 року по 01 вересня 2020 року становить 12259,15 доларів США. За таких обставин, посилаючись на те, що внаслідок звернення позивача до суду та ухвалення останнім 10 квітня 2013 року зобов`язання боржника із повернення суми боргу за кредитним договором не припинилось, боржником до 01 вересня 2020 року вся сума кредитної заборгованості, зокрема визначена судом, повернута не була, позивач просив суд стягнути з відповідача на підставі ст.625 ЦК України 3% річних за період з 19 грудня 2012 року по 01 вересня 2020 року в розмірі 2833,67 доларів США, що становить 78095,95 гривень за курсом НБУ. Представник позивача в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В тексті позову представником позивача викладено заяву про розгляд справи за його відсутності, зокрема шляхом ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що в січні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. За наслідками розгляду вказаної цивільної справи Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 10 квітня 2013 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNG0AK00100112 від 07 червня 2007 року в загальному розмірі 334569,87 гривень, а також стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10000 гривень, а всього заборгованість у сумі 344569,87 гривень, що є еквівалентною 43125,14 доларам США, з яких: 12259,15 доларів США - заборгованість за кредитом, 15276,82 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1209,39 доларів США - комісія, 14379,78 доларів США - пеня. Розмір наведеного боргу визначено станом на 18 грудня 2012 року, а строк кредитування за зазначеним кредитивним договором сплив 07 червня 2012 року. При цьому за змістом заочного рішення суду 10000 гривень є сумою, в межах якої кредитору була надана порука від ПАТ «Акцент-Банк». Наведені обставини підтверджуються копією зазначеного заочного рішення суду, яке набрало законної сили 23 квітня 2013 року, копією кредитного договору. (а.с.3, 6-8). Як встановлено судом з наданого позивачем розрахунку заборгованості, за період з 19 грудня 2012 року по 01 вересня 2020 року відповідачем не повернуто позивачу, який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за тілом кредиту - в розмірі 12259,15 доларів США, а розмір нарахованих на дану суму боргу згідно ст.625 ч.2 ЦК України за вказаний період становить 2833,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 вересня 2020 року становить 78095,95 гривень. Викладені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, довідкою про курси валют, копією витягу зі статуту позивача (а.с.4, 5, 14-15). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеним вище заочним рішенням суду та кредитним договором, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічні висновки справедливі і відносно факту звернення кредитора до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості. Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Стосовно спірних правовідносин сторін по справі, то в ході її розгляду встановлено, що сторонами було укладено кредитний договір №DNG0AK00100112 від 07 червня 2007 року, з умовами якого відповідач, як позичальник, отримав кредит, зобов`язавшись його повернути до 07 червня 2012 року, однак свого зобов`язання не виконав, внаслідок чого кредитодавець в січні 2013 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із відповідним позовом про стягнення виниклої кредитної заборгованості за вказаним договором з позичальника та поручителя. Заочним рішенням зазначеного суду від 10 квітня 2013 року позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача та в певній частині солідарно і з його поручителя суму виниклої станом на 18 грудня 2012 року кредитної заборгованості. При цьому, як звернення до суду із позовом, так і набрання законної сили зазначеним заочним рішенням суду не припинило правовідносин між сторонами в частині обов`язку відповідача перед позивачем погасити виниклу кредитну заборгованість, а лише припинило право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом та неустойку. Натомість, у кредитора з моменту спливу строку кредитування виникло право на отримання передбачених ст.625 ч.2 ЦК України сум, зокрема 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, за весь період прострочення з дати спливу строку кредитування. Таким чином, оскільки судом встановлено допущення відповідачем прострочення виконання свого договірного кредитного (грошового) зобов`язання із повернення тіла кредиту в розмірі 12259,15 доларів США за період з 19 грудня 2012 року до 01 вересня 2020 року, і цей період починається після спливу строку кредитування, не входить до періоду, за який заборгованість за кредитним договором визначена заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2013 року, суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних за вказаний період на суму невиконаного грошового зобов`язання із повернення тіла кредиту. За таких обставин заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд на підставі ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору на суму 2102 гривень (а.с.16). На підставі викладеного та

Outcome: approved