Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, позивач за якою в обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням їх подальшого неодноразового уточнення, послався на те, що 15 липня 2010 року в тому числі відповідачем [PERSON] було засновано ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», одним із основних напрямків діяльності якого стало виготовлення та реалізація продуктів косметичного призначення та біологічно-активних добавок. 24 червня 2011 року деякими операторами ринку косметичних препаратів та біологічно-активних добавок, в тому числі відповідачем [PERSON], як засновником декількох юридичних осіб, був підписаний [PERSON], з якого [PERSON] дотепер не вийшов та не відмовився його виконувати. У травні 2016 року групою операторів ринку косметичних продуктів та харчових добавок було проведено службове розслідування фактів копіювання їх продукції ТОВ «ЛЕКОПРО», за результатами якого зясовано, що відповідач [PERSON] зареєстрував ТОВ «ЛЕКОПРО», яким керував через підставних осіб свою матір відповідача [PERSON] та дружину відповідача [PERSON] Скориставшись доступом на ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», відповідач [PERSON] використав конфіденційну інформацію цього товариства для копіювання та просування на ринку контрафактних продуктів ТОВ «ЛЕКОПРО», а також блокування роботи позивача. За наслідками згаданого службового розслідування також було виявлено копіювання дієтичної харчової добавки «Артрокомплекс», яка випускається позивачем, що дало позивачу можливість визначити дієтичну добавку торгівельної марки «Сила лошади» для суглобів, яка випускається ТОВ «ЛЕКОПРО», контрафактною в розумінні п.6 [PERSON] (встановлює вимоги до складу продукції, найменування, форми випуску, виду пакування), що порушує права позивача. З огляду на викладене та вказуючи на порушення [PERSON] ТОВ «ЛЕКОПРО» шляхом випуску контрафактної продукції, прибуток від якої розподілився між учасниками товариства, зокрема відповідачу [PERSON], яка за рахунок цього прибутку придбала нерухоме майно за адресою 49000, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 129-Д, позивач вважає, що має право на це нерухоме майно, в звязку із чим просив суд визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. (Т.1 а.с.1-2, 29-30, Т.2 а.с.78, 86-87) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову з наведених вище підстав. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], він же представник третьої особи, проти задоволення позову заперечував з підстав його необґрунтованості та недоведеності, послався на низку судових рішень, вказавши, що [PERSON] та ТОВ «ЛЕКОПРО» не мають жодного відношення до підписаного [PERSON], а [PERSON] не є учасником ТОВ «ЛЕКОПРО», а тому не можуть порушувати [PERSON] описаним позивачем способом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в звязку із чим суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляду справи за відсутності даної сторони. Вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 15 липня 2010 року було засновано ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», серед засновників/учасників яких відповідачі, згідно наявних у матеріалах справи доказах, не значаться. (Т.1 а.с.80-88). 24 червня 2011 року між юридичними особами ТОВ «Еліт-фарм», ТОВ «Еліт-2005», ТОВ «Кортес», ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», ПП «Євро Плюс», ТОВ «Еліксір» та ТОВ «Новація» був підписаний [PERSON] про співпрацю, який за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність без обєднання вкладів учасників. Згідно змісту [PERSON] його сторонами є виключно вказані юридичні особи. 25 жовтня 2011 року до складу сторін [PERSON] на підставі додаткової угоди №1 прийнято ПП «Осіріс» (змінено назву на ПП «Доктор Хелсі»). [PERSON] підписано засновниками відповідних юридичних осіб сторін [PERSON], в тому числі відповідачем [PERSON] (Т.1 а.с.7-10, 31-96, 186-188, Т.2 а.с.42, 88-90) Пунктом 1 [PERSON] визначено, що метою його підписання є уникнення наявності схожості між продукцією, виробниками якої є сторони даного [PERSON]. Виконуючи умови [PERSON], сторони при виробництві продукції зобовязані використовувати індивідуальні найменування продукції, а також індивідуальні дизайни упаковки такої продукції, не допускаючи при цьому схожості (ідентичності) з продукцією виробництва сторін [PERSON]. Згідно п.3 [PERSON] сторона, що бажає використовувати (повністю або частково) в найменуванні своєї продукції найменування, що належить на праві власності іншій стороні даного [PERSON], зобовязана заздалегідь здійснити погодження найменування та дизайну упаковки такої продукції. Відповідно до п.5 [PERSON] власник найменування, чиє основне право по умовах цього меморандуму було порушено будь-якою із сторін, залишає за собою право забороняти та перешкоджати виробництву контрафактної продукції. Пунктом 6 [PERSON] його сторонами встановлено критерії визначення статусу спірної продукції (контрафактна/неконтрафактна). Такими критеріями є різниця у складі продукції, в найменуванні продукції, у формі випуску продукції та різниця у дизайні упаковки продукції. Продукція не є контрафактною, якщо вона відрізняється від продукції власника найменування хоча б за трьома критеріями із вищенаведених. У п.13 [PERSON] передбачено, що у випадку, якщо дві Сторони, між якими існує спір, не дійшли будь-якої угоди, всі Сторони за даним [PERSON] шляхом скликання Загальних зборів і голосування приймають рішення про визнання продукції контрафактною чи неконтрафактною. У випадку визнання продукції контрафактною, винна Сторона, зокрема, сплачує Власнику найменування, чиї права були порушені, грошову компенсацію у розмірі 100000 доларів США. 18 грудня 2012 року, тобто вже після підписання та вступу в дію [PERSON] (п.17), було зареєстровано юридичну особу ТОВ «ЛЕКОПРО», засновниками якої є відповідачі [PERSON] та [PERSON], а керівником [PERSON] Жодних належних, допустимих та достатніх доказів причетності до вказаної юридичної особи, її господарської діяльності відповідачів [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять. (Т.1 а.с.31-39) 20 травня 2016 року комісією у складі юрисконсульта ТОВ «Осіріс-2005», виконавчого директора ТОВ «Еліксір», інженера-технолога ТОВ «Еліксір» за наслідками службового розслідування з питань безпеки провадження господарської діяльності ТОВ «Еліксір», ТОВ «Осіріс-2005», ТОВ «Кортес», ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», ТОВ «Екосвіт-Сінтез» складено відповідний висновок, в якому вказано, що відповідач [PERSON] є підставною особою у складі учасників ТОВ «ЛЕКОПРО», відповідач [PERSON] є підставною особою у складі позивача, а фактичним бенефіціаром у цих товариствах є відповідач [PERSON] Також останній, маючи доступ особисто або через [PERSON] до будь-якої інформації щодо господарської діяльності позивача, у 2012 році створив прямого конкурента останньому, використовуючи основу рецептур найбільш продаваної продукції, використовуючи інформаційно-аналітичну базу постачальників сировини та основних покупців продукції позивача. (Т.1 а.с.203-205, 240-244) 21 вересня 2016 року на загальних зборах учасників [PERSON] про співпрацю від 24 червня 2011 року було прийнято рішення про визнання низки найменувань продукції ТОВ «ЛЕКОПРО» контрафактною в розумінні п.6 [PERSON], як такої, що копіює продукцію ТОВ «Еліксір», ПП «Доктор Хелсі», ТОВ «Кортес». (Т.1 а.с.10-12, Т.2 а.с.91-92) 10 жовтня 2016 року директорами ПП «Доктор Хелсі», ТОВ «Еліксір», ТОВ «Еліт 2005», ТОВ «Кортес», ТОВ «Новація», а також учасниками ТОВ «Еліксір» та ПП «Евро Плюс», які є учасниками [PERSON], підписано заяву, якою її підписанти стверджують, що: вищевказаний меморандум регулює відносини як фізичних осіб-засновників юридичних осіб, операторів ринку, так і самих юридичних осіб; [PERSON] підписав [PERSON], зобовязавшись його виконувати і не заявляв про вихід з [PERSON]; [PERSON], не зважаючи на формальну передачу часток у статутних капіталах третім особам ([PERSON], [PERSON]М.) до останнього часу продовжував виконувати обовязки учасника ТОВ «ЛЕКОПРО»; ТОВ «ЛЕКОПРО» почало випуск продукції без будь-яких спроб її задекларувати у відповідності до умов [PERSON]. (Т.1 а.с.12, Т.2 а.с.93) Разом з тим, як встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03 березня 2017 року у справі №904/1345/17, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 липня 2017 року у справі №904/1345/17, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року у справі №904/1345/17, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року у справі №204/6127/16-ц, які набрали законної сили та згідно ст.61 ч.3 ЦПК України маю преюдиційне значення при вирішення даної цивільної справи, ані ТОВ «ЛЕКОПРО», ані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є сторонами вищевказаного [PERSON] про співпрацю від 24 червня 2011 року, а тому будь-які обмеження, визначені [PERSON], що є обовязковими виключно для його сторін, згаданих відповідачів не стосуються. Крім того, відповідач [PERSON] не був ні учасником ТОВ «ЛЕКОПРО», ні його кінцевим бенефіціарним власником, ні його виконавчим органом, що виключає можливість повязування господарської діяльності ТОВ «ЛЕКОПРО» з відповідачем [PERSON] (Т.1 а.с.186-188, Т.2 а.с.26-32, 48-50) 22 червня 2012 року за відповідачем [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю за адресою м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 129-Д на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо джерел походження коштів, за які була придбана вказана нерухомість, а також вартість нерухомості. (Т.1 а.с.4, Т.2 а.с.95) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України та ЦК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. Нормами ст.ст.202, 203 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (з договорів та інших правочинів, актів цивільного законодавства та ін.). Нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 511 ЦК України визначено, що зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. За змістом ст.ст.1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Юридична особа відповідає за зобов'язаннями її учасників (засновників), що пов'язані з її створенням, тільки у разі наступного схвалення їхніх дій відповідним органом юридичної особи. За змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Нормами ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом ст.ст.10, 11, 57-60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, надавши суду належні та допустимі докази. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті приведених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду спору сторін по суті, заснована на наступному. Так, позивачем подано даний цивільний позов, за наслідками його уточнення, з єдиною позовною вимогою про визнання за ним права власності на нерухоме майно, право власності на яке наразі зареєстроване у встановленому законом порядку за відповідачем [PERSON] У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, зокрема на нерухоме майно. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а рішенням суду, в тому числі про визнання права власності, у таких випадках не породжується, а поновлюється, підтверджується чи захищається від порушень вже наявне в позивача право власності, набуте ним раніше саме на законних підставах, однак з різних причин не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності, чи у разі, коли обєкт права власності вибув з володіння власника не з його волі тощо. Отже, при розгляді позову про визнання/захист права власності, поданого не з підстав ст.ст.335, 376 ЦК України, суд повинен зясувати, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт нерухомості або мав би набути та оформити у відповідності до закону таке право, якби не протиправні дії чи бездіяльність відповідача, а також чи підлягає таке право позивача судовому захисту у визначений позивачем спосіб. Позивач, в свою чергу, має довести перед судом належними, допустимим та достатніми доказами вказані обставини, що підлягають зясуванню. Крім того, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 року), а також нормами Конституції України та чинного ЦК України передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, окрім наведених вище обставин, позивачем має бути доведене перед судом належним чином і факт неправомірності набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірний обєкт нерухомого майна, адже правомірність набуття права власності, оформлене належним чином, презюмується законом, що передбачає законність та добросовісність набуття такого права. Свої позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем [PERSON], позивач мотивує тим, що він має право на означений обєкт нерухомості з огляду на порушення [PERSON] про співпрацю від 24 червня 2011 року з боку ТОВ «ЛЕКОПРО» шляхом випуску останнім контрафактної продукції дієтичної добавки до суглобів, яка копіює продукцію позивача. Оскільки ж засновником цього товариства є відповідач [PERSON], то позивач, посилаючись на отримання вказаним відповідачем прибутку від діяльності ТОВ «ЛЕКОПРО» з продажу згаданої контрафактної продукції, вважає, що саме з коштів цього прибутку [PERSON] і придбала спірне нерухоме майно, право власності на яке, враховуючи викладе мотивування, позивач вважає таким, що має належати саме йому. Крім того, свої позовні вимоги, зокрема до решти відповідачів, позивач мотивує тим, що [PERSON] підписував відповідач [PERSON], який зареєстрував і керував ТОВ «ЛЕКОПРО» через третіх осіб відповідачів [PERSON] та [PERSON] Оцінюючи наведені стороною позивача підстави позову та обставини спірних правовідносин, а також подані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку, що такі позовні вимоги не тільки фактично є недоведеними та ґрунтуються виключно на припущеннях, а й заявлені без жодних на то правових підстав, не ґрунтуються на законі. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та достатні докази реєстрації та керування саме відповідачем [PERSON] юридичною особою ТОВ «ЛЕКОПРО», тим більше через решту відповідачів по справі, як підставних осіб, використання [PERSON] конфіденційної інформації позивача для копіювання та просування на ринку продукції, яка виробляється ТОВ «ЛЕКОПРО». При цьому суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ поданий позивачем висновок службового розслідування від 20 травня 2016 року, оскільки останній за своїм змістом та значенням фактично є викладенням не підтверджених належним чином міркувань та припущень осіб, що склали цей висновок. Аналогічним чином суд оцінює і подану в якості доказу заяву сторін [PERSON] від 10 жовтня 2016 року, окрім частини щодо підписання [PERSON] [PERSON] як засновником однієї із сторін [PERSON]. До того ж викладене в такій заяві твердження про те, що [PERSON] регулює відносини не тільки його сторін юридичних осіб, а й фізичних осіб-засновників цих юридичних осіб суд вважає таким, що суперечить положенням ст.96 ЦК України, відповідно до якої учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Не приймає суд до уваги в якості доказу позовних вимог поданий позивачем протокол №21/09/16 загальних зборів учасників [PERSON] про співпрацю від 21 вересня 2016 року, оскільки такий протокол стосується питань визнання контрафактною продукції, яка випускається ТОВ «ЛЕКОПРО», однак цим протоколом не встановлено жодного факту копіювання вказаним товариством продукції саме позивача. Крім того, відсутні в матеріалах справи і будь-які твердження щодо придбання відповідачем [PERSON] спірного нерухомого майна саме за рахунок коштів, отриманих від продажу ТОВ «ЛЕКОПРО» продукції, яку позивач вважає контрафактною. Відтак, позивачем фактично не доведено заявлені ним факти завдання йому шкоди діями ТОВ «ЛЕКОПРО» та/або відповідачів по справі, а також виникнення в звязку із цим в позивача права на спірне нерухоме майно. Більш того, як вказувалось вище, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності взагалі не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам правовідносин учасників розгляду справи. Так, як достеменно встановлено судом в ході розгляду справи, в тому числі зі змісту рішень інших судів, які мають преюдиційне значення для розгляду цієї цивільної справи, ні ТОВ «ЛЕКОПРО», ні тим більше жоден із відповідачів не є стороною [PERSON] (відповідач [PERSON] підписував [PERSON] як засновник та повноважний представник юридичної особи сторони [PERSON], а не як фізична особа преамбула (вступна частина) та п.16 [PERSON]), у звязку із начебто порушенням ТОВ «ЛЕКОПРО» та відповідачами умов якого позивач повязує виникнення в нього права на спірне нерухоме майно. [PERSON] за своїм змістом є договором про спільну діяльність без обєднання вкладів його учасників (сторін), якими є юридичні особи ТОВ «Еліт-фарм», ТОВ «Еліт-2005», ТОВ «Кортес», ТОВ «ЕКОСВІТ ОЙЛ», ПП «Євро Плюс», ТОВ «Еліксір», ТОВ «Новація» та ПП «Осіріс» (змінено назву на ПП «Доктор Хелсі»), та, як і будь-який інший правочин у формі договір, створює зобовязання/обовязки, зокрема щодо утримання від випуску конкуруючої продукції, яку сторони [PERSON] домовились називати контрафактною, лише для таких сторін і ні для кого більше, тим паче для третіх осіб, якими у спірних правовідносинах виступають відповідачі та ТОВ «ЛЕКОПРО» (ст.511 ЦК України). Крім того, ані положення [PERSON], ані норми чинного на час укладення [PERSON] та розгляду справи цивільного/господарського законодавства не містять положень про те, що порушення вказаного [PERSON] навіть його стороною тягне за собою виникнення у позивача права власності на нерухоме майно, зокрема на те, що належить винній стороні чи її засновнику. Відповідно ж до положень законодавства відшкодування завданої майнової шкоди чи збитків здійснюється у грошовій формі або ж в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), а не шляхом виникнення у потерпілої особи права власності на нерухоме майно винної особи. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд при ходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову не тільки через недоведеність заявлених підстав позову, а й у звязку із тим, що позовні вимоги з урахуванням на обставини, зміст та характер спірних правовідносин не ґрунтуються на законі, оскільки позовна вимога про визнання права власності не стосуються випадків набуття такого права за рішенням суду (ст.ст.335, 376 ЦК України), а будь-які підстави вважати, що за цим позовом підлягає поновленню, підтвердженню чи захисту виникле у позивача на законній підставі, але не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем право власності, в суду відсутні. Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із даним позовом до суду, враховуючи результат його розгляду, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed