Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

В позовній заяві зазначено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт б/н від 26 березня 2015 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8683,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця шляхом внесення щомісячних платежів. Відповідач не виконувала зобов`язання по договору внаслідок чого станом на 10.11.2019 рік виникла заборгованістьв сумі 21938,23 грн., що складається з наступного: 6685,76 грн. - заборгованість за кредитом; 3905,55 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 0,00 грн. - заборгованість за комісією, 11346,92 грн. - заборгованість за пенею, які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Василівського районного суду від 06 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судові засідання представник позивача Гребенюк О. С . не з`явився, до позовної заяви надав клопотання про розгляд справи за відсутністю представника позивача, просив задовольнити позовні вимоги та вирішити позов на підставі долучених до позову доказів, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила суд врахувати, що строк дії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості сплив 31 березня 2018 року, тому вважає, що нарахування відсотків та пені після закінчення терміну дії договору є незаконним. Крім того, просила застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені, та відмовити у стягненні пені у повному обсязі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ч.2 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.626 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно вимог ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт (а.с.8). Відповідно до п.2.1. зазначеної Генеральної угоди, банк надає позичальнику терміновий кредит в сумі 8683,73 грн. на строк 36 місяці, з 26.03.2015 по 31.03.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 8683,73 грн. в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 315,05 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.03.2018 року. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Генеральною угодою. На порушення умов договору відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання виконувала не своєчасно, порушуючи строки сплати передбачених умовами договору платежів для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Доказів належного виконання кредитного договору відповідачем [PERSON] не надано. За відомостями АТ КБ «Приватбанк» станом на 10.11.2019 року за Генеральною угодою б/н від 26.03.2015 року обліковується непогашена заборгованість у сумі 21 938,23 грн., що складається з наступного: 6 685,76 грн. - заборгованість за кредитом; 3 905,55 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 11 346,92 грн. - заборгованість за пенею. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи. Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] була укладена на строк 36 місяців починаючи з 26.03.2015 по 31.03.2018 року. Таким чином, строк виконання зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору закінчився 31 березня 2018 року, відповідно після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів і неустойки (пені і штрафів) за кредитним договором. За таких обставин, вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами та неустойки (пені і штрафу) нарахованими після 31 березня 2018 року, є необґрунтованими. Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки на момент подачі позову закінчився строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо визначення дати стосовно строку вимоги, суд бере до уваги ту обставину, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов`язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року (№6-31цс15). Ч.1 ст.264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.03.2015 року, після укладення Генеральної угоди 26 березня 2015 року [PERSON] погасила заборгованість за кредитом 25.04.2015 року в сумі 248 грн., 15.09.2015 року в сумі 700 грн., 24.09.2015 року в сумі 375,79 грн., 12.10.2015 року в сумі 675 грн., 23.10.2015 року в сумі 1080 грн., 10.11.2015 року в сумі 750 грн., 24.11.2015 року в сумі 34,34 грн., 24.12.2015 року в сумі 301,94 грн., 15.01.2016 року в сумі 602,16 грн., 11.02.2016 року в сумі 312,10 грн., 11.08.2016 року в сумі 150 грн., 11.11.2016 року в сумі 160 грн., 15.12.2016 року в сумі 110 грн. Таким чином, [PERSON] здійснила останній платіж 15 грудня 2016 року, тобто вчинила дії, які свідчать про визнання нею боргу, відповідно перебіг позовної давності перервався, і від цієї дати перебіг строку позовної давності почався заново. АТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з зазначеним позовом 26 листопада 2019 року, тобто, в межах загального трирічного строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення основної суми кредиту і відсотків за користування кредитом, та з пропуском спеціального річного строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені), нарахованої станом на 31 березня 2018 року. На підставі ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом з пропуском річного строку для звернення про захист цивільного права або інтересу щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені і штрафу), відповідачем в судовому засіданні заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки (пені і штрафу) належить відмовити. Таким чином, оскільки судом встановлено невиконання зобов`язань відповідачем [PERSON] за Генеральною угодою б/н від 26.03.2015 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором підлягають задоволенню частково на суму заборгованості, яка утворилася станом на 31 березня 2018 року в розмірі 8397,82 грн., в тому числі: 6685,76 грн. - заборгованість за кредитом, 2812,06 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 749,19 грн.

Outcome: partial