Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

В провадженні суду перебуває на розгляді заява [PERSON], заінтересована особа Тернопільський міський відділ РАЦС Державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту народження дитини чоловічої статі [PERSON], 26.12.2015 року на тимчасово окупованій території України. Заяву мотивує тією обставиною, що у заявника на тимчасово окупованій території АРК Крим, 26.12.2015 року народився син, проте отримати свідоцтво про народження дитини заявник не може, оскільки органами РАЦС не приймаються документи видані органами на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. Заявник в судове засідання не зявився, суду направив заяву про розгляд провадження за своєї відсутності за наявними доказами. В судове засіданя заінтересована особа також не направила повноваженого представника. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини: 12 липня 2012 року між заявником та гр.. [PERSON], [INFO] було укладено шлюб, що стверджується наявною у справі копією свідоцтва про шлюб серії 1-АП №059540, виданого відділом РАЦС Ялтинського міського управління юстиції 12.07.2012 року. 26.01.2016 року так званим «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения Республики Крым Российской федерации «Ялтинский родильный дом»» видане «Медицинское свидетельство о рождении» із змісту якого вбачається, що у гр. [PERSON], [INFO], 26.12.2015 року о 14 годині 15 хвилин народилася дитина чоловічої статі. Сімейним Кодексом України передбачено, що в разі народження дитини у жінки, котра перебуває в шлюбі, батьківство іншого з подружжя презюмується. 10.08.2016 року Тернопільським міським відділом РАЦС Державної реєстрації актів цивільного стану заявника повідомлено про неможливість реєстрації дитини чоловічої статі, оскільки заявником предявлено документ - «Медицинское свидетельство о рождении», виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вирішуючи заяву суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У контексті визначення того, які райони та населені пункти Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України для цілей застосування зазначених норм ЦПК України, зауважимо, що статтею З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією, в тому числі є [PERSON] Крим та м. Севастополь. Таким чином, у порядку статті 257-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної [PERSON] Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085. Вищий спеціалізований суд України в інформаційному листі від 15.04.2016 року «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», наголошує, що: «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать…… Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.» Аналізуючи надані заявником належні та допустимі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт, що у заявника та у гр. [PERSON], [INFO], 26.12.2015 року в м. Ялта на тимчасово окупованій території Автономної [PERSON] Крим Україна, о 14 годині 15 хвилин народилася дитина чоловічої статі. По батькові дитини визначається за іменем батька. (ч.1 ст. 147 Сімейного кодексу України). За приписами ст. 146 Сімейного Кодексу України, прізвище дитини визначається прізвищем батьків. Якщо мати та батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їх згодою; ст. 146 Сімейного Кодексу України передбачено, що імя дитини визначається за згодою батьків. Заперечень щодо визначення прізвища дитини за прізвищем батька, та імені дитини [PERSON], зі сторони матері дитини судом не встановлено.

Outcome: approved