Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за первісним позовом [PERSON] до Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «НТЗ Сільгоспромтехстрой», [PERSON], третя особа - [PERSON], Новомосковське районне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування реєстрації права власності, визнання права користування земельною ділянкою; та за зустрічним позовом [PERSON] до Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «НТЗ Сільгоспромтехстрой», [PERSON] про визнання добросовісним набувачем. У лютому 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом. У січні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, до Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой», [PERSON], треті особи: [PERSON], Новомосковське районне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», відділ Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, скасування реєстрації права власності, посилаючись на те, що її матері - [PERSON], на праві власності належав житловий будинок по [ADDRESS]. 04 серпня 1998 року вона уклала договір довічного утримання зі своєю матір'ю та вітчимом - [PERSON], відповідно до якого в її власність був переданий вказаний житловий будинок. [PERSON] померла [INFO]. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] та [PERSON] спадщина на житловий будинок не відкривалася, оскільки він належав їй на підставі договору довічного утримання. [PERSON] посилалася також на те, що брат померлого [PERSON] - [PERSON], скориставшись тим, що вона проживає за межами України, звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок. Рішенням суду від 19 березня 2008 року вимоги [PERSON] були задоволені, за ним визнано право власності на вищевказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті брата - [PERSON] 11 квітня 2008 року судом було постановлено ухвалу про накладення арешту на спірний житловий будинок, а 15 квітня 2008 року рішення суду від 19 березня 2008 року було скасоване за нововиявленими обставинами, однак, 12 квітня 2008 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, згідно з яким продав ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» цей житловий будинок. 05 жовтня 2008 року ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» продало [PERSON] спірний житловий будинок, не посвідчивши зазначений договір купівлі-продажу нотаріально. 12 листопада 2008 року Третейський суд при товарній біржі «Дніпропетровськфорвард» ухвалив рішення, яким договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], укладений 05 жовтня 2008 року між ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» і [PERSON] визнав дійсним, за [PERSON] визнано право власності на вищезазначений житловий будинок. Орлівщинською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області 06 лютого 2009 року було прийнято рішення № 37-225 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,230 га, розташованої по [ADDRESS]. На підставі цього рішення 24 червня 2009 року Орлівщинською сільською радою [PERSON] був виданий державний акт серії ЯЖ № 915902 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,230 га розташовану по [ADDRESS]. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2010 року вказані справи були об'єднані в одне провадження. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовні вимоги [PERSON], який помер 03 лютого 2009 року, були залишені без розгляду в зв'язку із відсутністю спадкоємців. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача за первісним позовом та просив їх задовольнити в тому вигляді, в якому вони викладені в уточненому позові. При цьому зазначивши, що на момент укладання договору довічного утримання законодавство не передбачало обов'язку набувача реєструвати право власності. З приводу вибуття з права власності його довірителя спірного майна а в подальшому його знищення, тому як на момент уточнення позовних вимог будинку по [ADDRESS] вже було знищено невідомими їй особами - вона звернулася із заявами про злочини до прокуратури, тому на сьогодні хоча і не має рішення щодо злочинних дій будь-яких осіб, однак вони будуть встановлюватися в подальшому. А тому на сьогодні право його довірителя як землекористування за адресою: [ADDRESS] - порушене та підлягає захисту. Документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою його довірителя є довідка Орлівщинської сільської ради, що [PERSON] чи [PERSON] мали у користуванні спірну земельну ділянку згідно відомостей Орлівщинської сільради. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити, тому як договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до діючого законодавства повинен бути нотаріально посвідчений. Представник [PERSON] первісний позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, тому як на момент продажу спірного будинку Товариству з обмеженою відповідальністю «НТЗ Сільхопромтехстрой», а ні в реєстрі обтяжень, а ні в інших реєстрах не було відомостей про те, що рішення суду про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування скасоване, будь-яких обтяжень на будинку не було, як і не було відомо про наявність будь-яких спорів з цього приводу. В свою чергу ТОВ «НТЗ Сільхозпротехстрой» продало будинок по [ADDRESS] - [PERSON], під час укладання цього договору також не було відомо про наявність будь-якого спору, або про наявність заборон на це майно. Що стосується вимог позивача щодо визнання за нею права користування земельною ділянкою, то вважає, що з такою заявою вона повинна звертатися до місцевої ради до повноважень якої входить вирішення цього питання. Зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити, тому як її довіритель є добросовісним набувачем придбаного у ТОВ НТЗ Сільхозпротехстрой майна. Представник Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, в своїй заяві просили справу розглядати за відсутності їхнього представника. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «НТЗ Сільхопромтехстрой» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток, які повертаються на адресу суду за минуванням строку зберігання без вручення. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 229) ТОВ «НТЗ Сільхозпротехстрой» зареєстроване 13.02.2008 року, станом на 13.02.2012 року - стан юридичної особи - припинено, в той час як відомості щодо дати прийняття, дати набрання законної сили судового рішення, назва органу, що прийняв рішення - відомості відсутні. Треті особи: [PERSON], Новомосковське районне комунальне підприємство БТІ «Інвентаризатор», Відділ Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом, про причини неявки суд не повідомили. На підставі ст.ст. 157, 169 ЦПК України з урахуванням думки осіб, що беруть участь у справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступного, а саме: Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02 листопада 1979 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] (т. 2 а.с. 10?11). 04 серпня 1998 року [PERSON] уклала договір довічного утримання зі своєю матір'ю ? [PERSON] та вітчимом ? [PERSON], відповідно до якого в її власність був переданий житловий будинок по [ADDRESS], договір посвідчений нотаріально. За положеннями п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до ст. 425 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинний на час укладення спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Норми ЦК України в редакції 1963 року не містили обов'язку реєстрації права власності. Установлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2008 року були задоволені позовні вимоги [PERSON], за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті брата - [PERSON], який помер [INFO]. 11 квітня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, в цей же день, 11 квітня 2008 року судом винесена ухвала про накладення арешту на спірний житловий будинок. 12 квітня 2011 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, згідно з яким він продав ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» житловий будинок по [ADDRESS], угода посвідчена нотаріально. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2008 року рішення Новомосковського міськрайонного суду від 19 березня 2008 року було скасовано за нововиявленими обставинами. 05 жовтня 2008 року ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» продало [PERSON] спірний житловий будинок, не посвідчивши зазначений договір купівлі-продажу нотаріально. 12 листопада 2008 року Третейський суд при товарній біржі «Дніпропетровськфорвард» ухвалив рішення, яким угода купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], яка укладена 05 жовтня 2008 року між ТОВ «НТЗ Сільгосппромтехстрой» і [PERSON] була визнана дійсною, за [PERSON] визнано право власності на вищезазначений житловий будинок. Щодо визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірного будинку, суд приходить до наступного. Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215?235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338). Статті 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача ? з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа тривалий час знаходиться в суді за клопотанням представників як позивача за первісним позовом так і представника позивача і за зустрічним позовом постановляли ся ухвали про забезпечення доказів у справі, до речі представником позивача за первісним позовом зазначалося, що витребування певних відомостей необхідно також для зміни чи уточнення позовних вимог, що відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України можливе до розгляду справи по суті. Однак після отримання відповідей, позовні вимоги залишені в тому ж вигляді. Не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача за первісним позовом про те, що судовий розгляд неможливо закінчити без допиту свідка [PERSON], за заявою якої було знято у 2008 році заборону на відчуження будинку [ADDRESS], оскільки предметом розгляду не є довіреність за якою [PERSON] надавала [PERSON] будь-які повноваження; а зміна позовних вимог під час розгляду справи по суті, як на цьому стверджує представник позивача за первісним позовом - неможлива, відповідно до вимог ст.. 31 ЦПК України. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до переконання, що обраний позивачем спосіб захисту її права, в межах заявлених нею позовних вимог - не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання за нею права користування земельною ділянкою, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 06 лютого 2009 року Орлівщинською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області було прийнято рішення №37-225 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,230 га, розташованої по [ADDRESS]. 24 червня 2009 року Орлівщинською сільською радою [PERSON] був виданий державний акт серії ЯЖ № 915902 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,230 га, що розташована по [ADDRESS]. Не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача за первісним позовом про те, що належним доказом підтвердження факту, що [PERSON] чи [PERSON] мали у користуванні спірну земельну ділянку згідно відомостей Орлівщинської сільради (т. 2 а.с. 204), тому як згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України - не є належним та допустимим доказом, про що також зазначалося в ухвалі ВССУ від 17.07.2013 року, при перегляді зазначеної справи в касаційному порядку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Так згідно відповіді Управління Держземагенства у Новомосковському районі Дніпропетровської області за № 1227/01-06 від 28.05.2014 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстрована. Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] від 09.04.1998 року на ім'я [PERSON], як і договір купівлі-продажу на ім'я [PERSON] - не містять будь-яких посилань щодо розміщення будинку на земельній ділянці, та її статусу щодо користування і т.і. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд мотивує доводи та враховує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Крім того, представником позивача зазначено, що [PERSON] до виконкому з заявами про передачу їй у користування земельної ділянки не зверталася, що згідно із ст. 16 ЦК України позбавляє суд можливості визначити в чому порушене право позивача, тому як суд не може підміняти органи державної влади, до повноважень яких віднесені питання щодо передачі земельних ділянок у користування. Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання за нею права користування земельною ділянкою - належить відмовити. Що стосується вимог позивач про визнання незаконним та скасування рішення сільради про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] та виданого на його підставі рішення державного акту на землю - то в їх задоволенні необхідно відмовити, у зв'язку з тим, що вони є похідними від вимог щодо порушеного права на користування земельною ділянкою. Вимоги позивача за первісним позовом щодо скасування державної реєстрації права власності як на будинок так і на земельну ділянку, є похідними від попередніх вимог щодо визнання незаконним договору купівлі-продажу та рішення щодо земельної ділянки - а тому в їх задоволенні також належить відмовити. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного. Частинами 4,5 ст.12 ЦК України передбачено, що особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] набув право власності на будинок по [ADDRESS] за рішенням третейського суду при товарній біржі «Дніпропетровськфорвард» від 12 листопада 2008 року, яким визнано договір купівлі-продажу зазначеного будинку від 05 жовтня 2008 року дійсним та визнано за [PERSON] право власності на будинок по [ADDRESS]. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова у справі № 6-241/08 від 26 листопада 2008 року видано виконавчий лист на рішення зазначеного третейського суду (т. 2 а.с. 136-141). Відповідно до роз'яснень, викладених в п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання його добросовісним набувачем будинку по [ADDRESS] - належить відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed