Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позивач, посилаючись на незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, просив відшкодувати йому майнову шкоду в сумі 250000 гривень та стягнути 750000 гривень на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилався на те, що з 25 вересня 2006 року, тобто з часу порушення відносно нього кримінальної справи, і до постановлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 листопада 2012 року ухвали про залишення без змін виправдовувального вироку Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 квітня 2011 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2011 року, він незаконно перебував під слідством і судом, чим і заподіяні йому майнова та моральна шкода. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. В іншій частині позову відмовлено. Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач вказує на те, що Державна казначейська служба України, як окрема юридична особа не може відповідати за зобов'язаннями держави, але суд не врахував ці доводи і стягнув кошти на відшкодування моральної шкоди позивачу саме з Казначейства. На думку апелянта, судом не враховано те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральної шкоди та не встановлена незаконність дій посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував те, що внаслідок незаконних дій слідчих ВП ЦРУ у період з 28.10.2009 року до 15.12.2011 року він був усунений від виконання службових обов'язків, в зв'язку з чим недоотримав 13 853,10 грн. грошового забезпечення, яке на даний час з урахуванням індексу інфляції становить 245 393,80 грн., та не стягнув з Державної казначейської служби України завдану йому майнову шкоду. На думку [PERSON], враховуючи конкретні обставини справи, а саме перебування його під слідством та судом з 25.09.2006 року по 27.11.2012 року, характер моральних страждань, їх наслідки, інші негативні впливи внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, розмір визначеної судом першої інстанції моральної шкоди не є сумісним з тими душевними стражданнями, які він переніс. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги [PERSON] відсутні. Апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд вирішив стягнути відповідні суми коштів з Державного казначейства України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 « Про ліквідацію урядових органів» на виконання п.4ст.7 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085 « Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державне казначейство України, як юридична особа, ліквідоване. Правонаступником ліквідованого органу є, створена відповідно до Указу Президента України від 9 грудня 2010 року № 1085/2010, Державна казначейська служба України. Однак, Державна казначейська служба України є юридичною особою, яка не відповідає за зобов'язанням держави, передбаченими ст. 1176 ЦК України та Законом України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодувати завдану громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, матеріальну і моральну шкоду. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування такої шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Казначейство, відповідно до приписів п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845( редакція від 15 квітня 2013 року), лише здійснює безспірне списання коштів з відповідного рахунку. Відтак, стягнення коштів на відшкодування завданої позивачу шкоди з Державного казначейства, як із самостійної юридичної особи, не відповідає вимогам закону, а тому в цій частині зміст резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід змінити, вказавши, що стягнення коштів на користь позивача має бути здійснене шляхом списання з відповідного рахунку( бюджетної програми) Державного бюджету. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального закону, а підстави для задоволення апеляційної скарги [PERSON] та Державної казначейської служби в решті вимог відсутні. Доводи Державної казначейської служби України про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральної шкоди та не встановлення незаконності дій посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду і відмови у позові. Пунктом 1 ст.2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цих Законом, у випадку постановлення виправдовувального вироку. Позивач [PERSON] виправданий вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 1 квітня 2011 року, ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2011 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2012 року вирок залишений без змін. Відповідно, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено ч.2 ст.1 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Висновки суду першої інстанції щодо підстав для відшкодування моральної шкоди і розміру такого відшкодування відповідають встановленим по справі обставинам і вимогам закону, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в цій частині. Сума відшкодування моральної шкоди розрахована судом, виходячи із мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, який визначений в абзаці 6 п.17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», а саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем заявлена вимога про стягнення на відшкодування моральної шкоди 750000 гривень. Суд, з врахуванням тривалості перебування позивача під слідством, судом( 62 місяці), вимушених змін у житті позивача у зв'язку з кримінальним провадженням щодо нього та обранням запобіжного заходу, який обмежував його право на вільне пересування, та інші негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, цілком обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення на користь позивача 100000 гривень, задовольнивши таким чином вимоги частково, який на невелику суму(14564 гривень ) перевищує мінімальний розмір морального відшкодування, визначений законом. Мінімальний розмір заробітної плати станом на час розгляду справи застосований судом відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди», згідно з яким у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги позивача [PERSON], щодо безпідставної відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в недоотриманні ним грошового забезпечення в зв'язку з усуненням ( відстороненням) його від виконання службових обов'язків, в зв'язку з розслідуванням кримінальної справи та притягненням до кримінальної відповідальності передбаченої ч.3 ст.424 КК України та нарахування на вказану суму інфляційних виплат, оскільки в період за який позивач просить стягнути різницю в заробітній платі він не був відсторонений від посади на підставі рішення посадової особи, яка проводила розслідування кримінальної справи, а добровільно, на підставі рапорту, погодився на переведення на іншу посаду. Виплата доплат на інших надбавок до заробітної плати проводилась з врахуванням посади та фінансових можливостей установи. Підстави для стягнення виплат передбачених ч.1 ст.3 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду » відсутні. Виходячи з вище наведеного, обґрунтованими є лише доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо неможливості стягнення присуджених позивачеві сум на відшкодування шкоди з Державного казначейства України, рівно як і з Державної казначейської служби України, як із самостійної юридичної особи. У зв'язку з цим редакцію резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить змінити, вказавши на належний порядок списання коштів з державного бюджету України. В іншій частині рішення залишити без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального закону.

Outcome: partial