Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач просить розірвати шлюб, який укладений між нею та відповідачем 11.05.2013 року, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 462, покликаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через постійні сварки та відсутність взаєморозуміння між ними. Одруження позивача із відповідачем виявилося невдалим. Сторони втратили взаємоповагу один до одного, тому ці обставини привели до розпаду сім'ї і фактичного припинення шлюбних відносин. На даний момент позивач прийшла до переконання, що збереження їхньої сім'ї є неможливим і суперечить її інтересам та інтересам її дитини. На даний момент сторони не проживають разом із серпня 2017 року. Сім'я фактично розпалася, в зв'язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їхнього розлучення. Також, після державної реєстрації розірвання шлюбу позивач просить залишити їй прізвище Семерез, понесені судові витрати просить покласти на відповідача. Від спільного шлюбу в сторін є малолітня дочка [PERSON], [INFO]. Позивач в підгготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі, зокрема п.11 абз.6, судам роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. Суд вважає, що визнання відповідачем даного позову слід прийняти, так як воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились, разом не проживають, не поєднані спільним побутом, позивач не виявила бажання примиритись та наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, то суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу між сторонами є неможливим, а подальше існування шлюбу суперечитиме інтересам кожного з подружжя на створення нової сім'ї, а також створюватиме невизначеність у правах та обов'язках подружжя. Відтак, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved