Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

В провадженні судді знаходиться вищевказана справа. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , який на день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилося спадкове майно: частка у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору міни. 16 жовтня 2020 року позивачка звернулася до [PERSON] , державного нотаріуса Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало чоловіку. Але постановою від 16 жовтня 2020 року №1783/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, в зв`язку із тим, що відповідно до вищевказаного договору міни співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що мінялася на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , та співвласником якої на підставі цього договору став померлий, вказані три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто померлому відповідно до договору міни, повинна належати на праві спільної сумісної власності 1/3 (одна третя) частка квартири, але згідно договору міни, реєстраційного штампу БТІ та довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 01.06.2020 року замість трьох співвласників вказано лише двоє [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із виявленими розбіжностями в документах щодо часток, належних співвласникам квартири за адресою: [ADDRESS] , нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири, що належала померлому та для вирішення питання успадкування рекомендовано звернутися до суду. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визначити частки [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить обом співвласникам на підставі договору міни, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4-527, було зареєстровано Криворізьким БТІ 27 вересня 1993 року у реєстровій книзі №1, сторінка 429, запис 429 та встановити їх в розмірі по 1/2 кожному; визнати за [PERSON] , (р.н.к.о.р.п. [NUMBER] ), право власності в порядку успадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/2частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,1 кв.м., житловою - 30,7 кв.м. До початку судового засідання від сторони позивача та відповідача, кожним окремо, надано заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків: Так, судом встановлено наступні обставини справи: Позивачка та [PERSON] з 31.03.1971 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7). Після його смерті залишилося спадкове майно: частка у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі договору міни, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4-527, який зареєстровано Криворізьким БТІ 27 вересня 1993 року у реєстровій книзі №1, сторінка 429, запис 429 (а.с. 9). На підтвердження належності майна померлому до позову додана копія архівної довідки із КП ДОР «Криворізьке БТІ», яке видано 01.06.2020 року №178527 (а.с. 10). Постановою від 16 жовтня 2020 року №1783/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мені було відмовлено, в зв`язку із тим, що відповідно до вищевказаного договору міни співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що мінялася на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , та співвласником якої на підставі цього договору став померлий, вказані три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто померлому відповідно до договору міни, повинна належати на праві спільної сумісної власності 1/3 (одна третя) частка квартири, але згідно договору міни, реєстраційного штампу БТІ та довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 01.06.2020 року замість трьох співвласників вказано лише двоє - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до договору міни, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4-5271 нам з чоловіком [PERSON] замість 2/3 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , переходила у власність квартира за адресою: [ADDRESS] , при цьому до договору міни було додано нотаріально засвідчену заяву відповідача [PERSON] про те, що вона відмовляється від житлової площі за адресою: [ADDRESS] , вказана заява посвідчена 10 вересня 1993 року тим же державним нотаріусом Літвін О.Б. реєстр №4-5436 ( а.с. 13,14). Окремим договором купівлі-продажу, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4- 5264, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , замість 1/3 частки у квартирі по [ADDRESS] , у власність [PERSON] перейшла ціла квартира за адресою: [ADDRESS] . Договір міни, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4-527, було зареєстровано Криворізьким БТІ 27 вересня 1993 року у реєстровій книзі №1, сторінка 429, запис 429 за [PERSON] та [PERSON] без виділу часток співвласників. Договір купівлі-продажу, який було посвідчено 04 вересня 1993 року державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори Літвін О.Б., реєстр №4-5264, зареєстровано Криворізьким БТІ 06 вересня 1993 року у реєстровій книзі №3, сторінка568, запис 1843 за [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] відмовляється від житлової площі у квартирі за адресою: [ADDRESS] , посвідчена 10 вересня 1993 року державним нотаріусом Літвін О.Б. Першої Криворізької держнотконтори реєстр №4-5436 і підтверджує домовленість щодо визначення власників і співвласників квартири по [ADDRESS] . Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (а.с. 15). Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змістуст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати\~від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності\~на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.\~Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Задовольняючи позов суд враховує положення вказаних вище норм законодавства про рівність часток, визнання відповідачами позовних вимог, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не представлено, а також те, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 1218, ст. 1226\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При цьому, суд враховує, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті.\~У разі\~відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.1,2 ст. 1223 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України встановлено,\~що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст.1268 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі\~відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. ( ч. 1 ст.1273 ЦК України). Згідно ч.2\~ст.1274\~ЦК України\~спадкоємець за\~законом має\~право відмовитися\~від прийняття\~спадщини на\~користь будь-кого\~із спадкоємців\~за законом\~незалежно від черги. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved