Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

В провадження суду знаходиться вищевказана позовна заява про визнання недійсним кредитного договору № 104789268 від 12.03.2013 року, укладеного з ПАТ «Банк Форвард», як правонаступника ТОВ «[PERSON] Стандарт». В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 12.03.2013 року між її сином [PERSON] та ТОВ «[PERSON] Стандарт» було укладено кредитний договір № 104789268, відповідно до якого [PERSON] відповідачем було надано кредит у розмірі 9\~324,80 грн. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.05.2010 року у справі № 2-0-366/10 [PERSON] було визнано недієздатним, а позивача визнано його опікуном. На момент укладання вищевказаного кредитного договору [PERSON] був недієздатним, а отже не мав права на його укладання без згоди свого опікуна. Належним чином повідомлений про час та місце слухання справи позивач не зявився в судове засідання з невідомих причин. Представник позивача подав до суду заяву, якою підтримав позов та просив проводити судове засідання за його відсутності. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи не зявився в судове засідання, подавши при цьому заяву про визнання позову в частині визнання недійсності кредитного договору, однак заперечував проти стягнення з відповідача суми судового збору. За таких обставин суд розглядає справу без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом, що відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.05.2010 року у справі № 2-0-366/10 [PERSON] було визнано недієздатним, а позивача визнано його опікуном (а.с. 5-6). 12.03.2013 року між [PERSON] та ТОВ «[PERSON] Стандарт», правонаступником якого є відповідач, відповідно до Змін та Доповнень до Статутут ТОВ «[PERSON] Стандарт, було укладено кредитний договір № 104789268, відповідно до якого позичальник отримав від кредитора кредит у розмірі 9324,80 грн. (а.с.2-4). 29.12.2015 року між відповідачем ПАТ «Банк Форвард» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір відступлення права вимоги боргових зобовязань, на підставі якого ТОВ «Росвен Інвест Україна» набув статусу кредитора за вищевказаним кредитним договором (а.с. 50-51). Вищевказана сума заборгованості за кредитним договором була сплачена в повному обсязі, що підтверджується квитанціями № 11Е1091В28 від 23.03.2016 року, № 11Е8671В49 від 25.03.2016 року та повідомленням про повне виконання кредитного договору. Відповідно до\~ст. 30 ЦК України\~цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Виходячи з положень ст.ст.\~36,39 ЦК України\~\~визнання фізичної особи після вісімнадцяти років\~\~- обмежено дієздатною або недієздатною\~\~можливо лише у судовому порядку.\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України зміст правочину не може\~суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На момент укладення вищевказаного кредитного договору [PERSON] був визнаний недієздатним. Згідно ч. 1ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а відповідно до ч. 2 ст. 225 цього кодексу, у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Стаття 215 ЦК України та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» регламентують, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищевикладене, а також ті обставини, що оспорюваний договір укладався з недієздатної особою [PERSON] суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В той же час, що стосується доводів представника відповідача про те, що судовий збір підлягає стягненню з позивача, оскільки відшкодування витрат щодо встановлення неправомірними дій клієнта банку має нести опікун, то суд не може погодитись з такою позицією, у звязку з тим, що положеннями ст. 88 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved