Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8, згідно якого просив: визнати неправомірним зміну істотних умов його праці (переведення на іншу роботу); зобов'язати Комунальне підприємство «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 поновити йому попередні умови праці - допустити до роботи водієм автобусу міського маршруту; стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 на його користь 150 000,00 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди; стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 на його користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.03.2016 року, Наказом №73/ВК від 23.03.2016 року [PERSON] було поновлено в КП «Київпастранс» (Автобусний парк №8) на посаді водія автотранспортного засобу 2 класу до 1 а/к для роботи на міських маршрутах. Разом з тим, позивач вказує, що відповідач жодного разу не допустив його до виконання роботи на міських маршрутах, зокрема не видавав жодних документів, які повинен мати водій автобусу міського маршруту для перевезення пасажирів. Натомість, всупереч вимог ст.ст. 31, 32 КЗпП України, відповідач перевів позивача на іншу роботу без його згоди, змінивши при цьому істотні умови трудового договору в частині режиму праці водія автобусу міського маршруту. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 1, 6, 14 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.ст. 31, 32 КЗпП України та п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, позивач вважає, що зміна відповідачем істотних умов трудового договору підлягає визнанню судом неправомірною, з покладенням на відповідача обов'язку поновити позивачу попередні умови праці. Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн., позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав шляхом зміни в односторонньому порядку істотних умов трудового договору, він відчуває довготривалі моральні страждання, переживання, порушення звичайного ритму життя та перебуває у постійній нервовій та психологічній напрузі, спричинених приниженням його як фахівця. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва [PERSON] від 05.07.2016 року відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Разом з тим, 02.08.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 10.08.2016 року було об'єднано з позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 про визнання неправомірною зміну істотних умов праці, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії в одне провадження. Як вбачається, вказаний позов обґрунтовано тим, що згідно Наказу №156/ВК від 04.07.2016 року позивача було звільнено з посади водія автотранспортних засобів за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Однак, позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки жодного прогулу ані 21.06.2016 року, ані в інший день ним допущено не було. При цьому, в порушення вимог ст.149 КЗпП України, відповідач, прийнявши рішення застосувати до позивача дисциплінарне стягнення, не зажадав від останнього надати письмові пояснення. Крім того, як зауважує позивач, відповідач при його звільненні допустив істотне порушення вимог ст. 40 КЗпП України в частині заборони власнику або уповноваженому ним органу звільняти працівника в період його тимчасової непрацездатності. У судовому засіданні, яке відбулося 18.11.2016 року, суд, не входячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивача [PERSON] про витребування у відповідача довідки про доходи позивача за останні 2 місяці перед звільненням. Під час судового засідання, яке відбулося 06.12.2016 року, ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника відповідача Геруса Ю.М. про долучення до матеріалів справи заперечень на позовну заяву. Як вбачається зі змісту вказаних заперечень, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні, яке відбулося 28.02.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, задовольнив клопотання представника відповідача Геруса Ю.М. про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. 20.06.2017 року через канцелярію суду представником позивача було подано пояснення по справі щодо графіку роботи позивача в період з 23.03.2016 року по 04.07.2016 року, а також розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 13.10.2017 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про відвід головуючого судді [PERSON] Водночас, у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з 17.10.2017 року, Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва від 21.11.2017 року за № 01-08-1102 вищевказану цивільну справу №761/23477/16-ц було передано на потворний автоматичний розподіл. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2017 року матеріали цивільної справи №761/23477/16-ц передано для розгляду судді Савицькому О.А. Ухвалою від 22.11.2017 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у судовому засіданні на 07.02.2018 року. В судовому засіданні, яке відбулося 07.02.2018 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника відповідача Геруса Ю.М. про приєднання до матеріалів справи відзиву відповідача на позов. Так, на думку відповідача, позовні вимоги в частині визнання неправомірною зміну істотних умов праці, заявлені безпідставно та необґрунтовано, адже не було самої зміни таких умов. Щодо вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі, відповідач зауважує, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства України. Також, під час судового засідання, яке відбулося 07.02.2018 року, ухвалами суду було залучено [PERSON] до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні, яке відбулося 26.03.2018 року, суд, не входячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника відповідача Геруса Ю.М. [PERSON] про долучення до матеріалів справи копії Наказу №139/ВК від 22.03.2018 року про внесення змін до наказу №156/ВК від 04.07.2016 року, супровідного листу до наказу №139/ВК від 22.03.2018 року та докази направлення даного наказу на адресу позивача. Крім того, в ході даного судного засідання, ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про долучення до матеріалів справи заяви про невідповідність відзиву відповідача вимогам ст. 178 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Герус Ю.М. у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 08.06.2016 року, [PERSON] поновлено на посаді водія автотранспортних засобів Комунального підприємства «Київпастранс» (Автобусний парк №8). Відповідно до Наказу В.о. директора АП №8 Гуртова О.В. за №73/ВК від 23.03.2018 року [PERSON] було поновлено на посаді водія автотранспортних засобів з 24.03.2016 року. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині визнання неправомірною зміну істотних умов його праці, зазначає, що, всупереч вимог ст.ст. 31, 32 КЗпП України, відповідач перевів його на іншу роботу без відповідної на те згоди, змінивши при цьому істотні умови трудового договору в частині режиму праці водія автобусу міського маршруту. Так, відповідно до положень ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається лише за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Частиною 3 ст. 32 КЗпП України встановлено, що істотними умовами праці є: система та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. В свою чергу, за змістом положень ч.2 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Як встановлено в судовому засіданні, в тому числі з наявних в матеріалах справи копій дорожніх листів та позивач працював в Автобусному парку №8 КП «Київпастранс» водієм транспортних засобів в межах спеціальності, кваліфікації та його посади, обумовленої трудовим договором. При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували незгоду або зауваження позивача з приводу виконуваної ним роботи, матеріали справи не містять. Натомість, про згоду позивача з виконуваною ним роботою свідчать його особисті підписи як в журналі щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв та на дорожніх листах, так і на дорожніх листах. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірною зміну істотних умов його праці (переведення на іншу роботу) та зобов'язання відповідача поновити йому попередні умови праці - допустити до роботи водієм автобусу міського маршруту, задоволенню не підлягають, оскільки у судовому засіданні не встановлено самої зміни істотних умов праці позивача. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань. При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, оскільки позивачем не доведено протиправність дій відповідача щодо зміни істотних умов його праці, а твердження про порушення КП «Київспастранс» трудового законодавства є безпідставними та необґрунтованими, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Щодо решти позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до наказу В.о. директора АП №8 від 04.07.2016 року № 156/ВК позивача було звільнено з займаної посади водія автотранспортних засобів 04.07.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що мав місце 21.06.2016 року. При цьому, згідно з зазначеним наказом підставами для звільнення позивача саме по зазначеній статті стали доповідна записка заступника директора Неровні Н.І., акт про відсутність на роботі, акт про відмову дати письмове пояснення, рішення профкому про дачу згоди на звільнення. Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що підстав для його звільнення у відповідача не було, оскільки, по-перше, 21.06.2016 року в нього був неробочий день, а по-друге, в день звільнення він перебував на лікарняному. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). При цьому, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Як вже зазначалось вище, позивач, обґрунтовуючи незаконність свого звільнення, посилався на те, що 21.06.2016 року (день, визначений відповідачем як його прогул) в нього був неробочий день. Разом з тим, вказані твердження позивача спростовуються Графіком змінності водіїв колісних транспортних засобів на червень місяць 2016 року Автобусного парку №8 КП «Київпастранс», затвердженого та погодженого відповідними посадовими особами вказаного підприємства, з якого вбачається, що 21.06.2016 року в позивача був робочий день. При цьому, факт відсутності позивача 21.06.2016 року на роботі підтверджується Актом про відсутність на роботі, складеного службовими особами відповідачами. Також, слід зазначити, що цей графік було доведено до відома позивача, яке це передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв Автобусного парку №8, однак позивач відмовився його підписувати, про що складено відповідний Акт від 16.05.2016 року. Крім того, посилання позивача на те, що відповідач, в порушення вимог ст.149 КЗпП України, не зажадав від нього письмових пояснень, не відповідають дійсності, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, 24.06.2016 року службовими особами відповідача було складено Акт про відмову [PERSON] від надання письмових пояснень причин відсутності на роботі без поважних причин. Таким чином, з урахуванням всіх встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення позивача з займаної ним посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Щодо тієї обставини, що позивача було звільнено під час перебування на лікарняному. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Так, як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення - 04.07.2016 року позивач перебував на лікарняному в період з 04.07.2016 року по 13.07.2016 року включно, що підтверджується відповідним листком непрацездатності. Разом з тим, будь-яких доказів, які б підтверджували, що позивач повідомив відповідача про перебування на лікарняному, матеріали справи не містять. В свою чергу, судом встановлено, що відповідач, дізнавшись про такий факт, своїм Наказом №139/ВК від 22.03.2018 року вніс зміни до Наказу №156/ВК від 04.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON], шляхом зміни дати його звільнення з 04.07.2016 року на 14.07.2016 року. За вказаних обставин, враховуючи те, що відповідач вніс зміни до наказу про звільнення відповідача, та, як встановлено в судовому засіданні, здійснив відповідні розрахунки з позивачем з метою дотримання норм чинного законодавства, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не має. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed