Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

В серпні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «Надра», в якому просив суд: - визнати укладений між сторонами кредитний договір № 855485/ФЛ ID 855485 від 18 липня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) удаваним правочином; - визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні; - зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 4,854 грн. за 1 дол. США. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 23113,07 дол. США. Пізніше позивачем було виявлено, що укладений з відповідачем кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та є таким, що порушує його права та інтереси. Виходячи з цього вважав, що визначення в договорі зобов'язання в іноземній валюті є порушенням закону - ст.99 Конституції України, ст. ст. 524, 553 ЦК України, ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 13 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», відповідно до яких зобов'язання мають виражатися в грошовій одиниці України - гривні, в зв'язку із чим позивач вважає, що укладений між сторонами кредитний договір є удаваним, а тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, за захистом своїх прав та інтересів. До судового засідання представником позивача було подано до суду заяву, про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, на адресу суду було подано клопотання про розгляд справи у відсутність свого представника та застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 18 липня 2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 23113,07 дол. США за програмою «Перше житло» зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,99% річних строком до 12 липня 2018 р. Згідно п. 1.2. кредитного договору, ціль використання кредиту: - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № б/н від 18 липня 2008р., згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно приватний будинок, що знаходиться за адресою: вул. Луганська 74 а; - витрати позичальника пов'язані з оформленням кредиту; - оплата комісії за розрахунки в рамках комплексу Пакетів послуг «Ласкаво просимо» в залежності від оформленого Пакету послуг. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.1.3.1.). Відповідно до п.3.1. кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом: - зарахування на поточний рахунок обраного Пакету послуг при наявності належним чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро, або - видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро. Пунктами 3.3.1., 3.3.2. кредитного договору встановлено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 357,96 дол. США. Позичальник повертає кредит та сплачує відсотки банку, шляхом внесення мінімально необхідного платежу передбаченого п.3.3.1. цього договору, на поточний рахунок № [NUMBER] Пакету послуг у порядку, передбаченому п.3.3.3. цього договору шляхом внесення готівкою через касу банку на зазначений поточний рахунок або безготівковим перерахуванням через транзитний рахунок № [NUMBER], призначення платежу «Поповнення поточного (карт.) рахунку № [NUMBER], [PERSON]». Позичальник вносить мінімально необхідний платіж по Кредиту, визначений у п.п.3.3.1. цього договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця, а Банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 12 числа поточного місяця. У випадку, якщо Позичальник до 10 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів внаслідок чого станом на 12 числа поточного місяця не була погашена поточна заборгованість Позичальника, Банк починаючи з 13 числа поточного місяця, застосовує до Позичальника штрафні санкції, передбачені цим Договором. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом. Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст.5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993р. № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.14 Постанови за № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки позивач [PERSON], своїм підписом у кредитному договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі, суд вважає, що він був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав. Таким чином суд вважає, що при укладенні кредитного договору сторони узгодили між собою всі істотні умови договору, в тому числі порядок та вид валюти виконання зобов'язання. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що його воля була спрямована на укладення іншого правочину в національній валюті, оскільки перехід права власності на кредитні кошти відбувся саме в іноземній валюті узгодженій в кредитному договору. Крім того, посилаючись на визнання кредитного договору удаваним позичальник не наводить підстав та доказів який правочин сторони вчинили насправді. А тому суд вважає доводи позивача з посиланням на ст. 235 ЦК України безпідставними та такими, що не підтвердженні дійсним обставинам по справі. При укладенні кредитного договору в іноземній валюті, та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомити, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, законних підстав для визнання його недійсним та удаваним у суду немає, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання зазначеного вище кредитного договору удаваним слід відмовити. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні; зобов'язання відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 4,854 грн. за 1 дол. США, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed