Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року справу направлено на розгляд до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. В позові [PERSON] вказувала, що 20 травня 2014 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідно до договору позивачка передала у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, а останній зобовязався повернути борг в строк до 01 грудня 2014 року. Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення отриманих коштів, а тому [PERSON] просила стягнути з останнього борг за договором позики в національній валюті України в розмірі 639 510 грн., інфляційні втрати за час прострочення в розмірі 251 327,43 грн., а також 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення в розмірі 19 185,30 грн., а всього 910 022,73 грн. В подальшому представник позивачки [PERSON] - [PERSON] надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині боргу за договором позики до 681 000 грн. та про відмову від вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Ухвалою суду від 30 вересня 2015 року відмову представника позивачки від вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних прийнято, а провадження в цій частині закрито. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав повністю. При цьому звертав увагу суду на те, що він не ухилявся від повернення боргу, який з врахуванням значного коливання курсу долара США до національної валюти України не в змозі був повернути в обумовлений в розписці строк, водночас в зв'язку з відсутністю попиту на ринку нерухомості був позбавлений можливості повернути борг за рахунок продажу належного йому житлового приміщення, яке виставлено на продаж. Оскільки матеріали справи містять достатньо інформації про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що 20 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 39). Відповідно до договору позивачка передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США., а останній зобовязався повернути борг в строк до 01 грудня 2014 року. Однак позичальник взяті на себе зобовязання не виконав, що визнавалося відповідачем в судовому засіданні та підтверджується наявністю в позивачки боргової розписки. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання та зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а саме суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З врахуванням обставин справи, виходячи з думки сторін з приводу позову, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в розмірі 681 000 грн. (30 000 доларів США х 22,70 грн. за 1 долар США (узгоджений сторонами (обмінний) курс валюти). В силу вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню 3 000 грн. витрат на правову допомогу та 3 654 грн. судового збору.

Outcome: approved