Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй разом із сином [PERSON] в користування житлову кімнату № 5 , площею 17,6 кв.м., іншу кімнату, площею 10,6 кв.м. виділити у користування відповідачки, приміщення коридорів, кухні, ванної кімнати, балкону, лоджії та вбиральні залишити в спільному користуванні. У судовому засіданні позивачка та представник позивача вимоги позову підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Суду пояснили, що хоча відповідачка і не чинить перешкоди позивачці у проживанні у вказаній квартирі, проте в цій квартирі проживав її колишній чоловік, відповідачка дозволяла проживати йому у спірній кварирі. За такого, вона потребує виділення їй у користування окремої кімнати, тим більше запропонований порядок користування відповідає тому порядку, що склався між співвласниками, задля запобігання протидії її проживанню в квартирі з боку колишнього чоловіка. Відповідачка в судовому засіданні вимоги позову не визнали, посилаючись на відсутність будь-яких неприязнених стосунків з позивачем. Позивач, яка є її єдиною дочкою , сама не бажає проживати з нею в одній квартирі, має окрему квартиру, де зареєстрована та проживає вже тривалий час, а син позивачки [PERSON] виявив бажання та проживає разом з нею, бабусею, в спірній квартирі. Позивачка вже тривалий час не робила жодних спроб вселитися до квартири , хоча після розлучення доньки вона сама просила її мешкати разом з нею та сином. Отже взагалі не вбачає наявність спору між нею та позивачем, вона не заперечує і ніколи не заперечувала проти проживання доньки з онуком в цій квартирі, більше того весь цей час оплачує житлово-комунальні послуги самостійно. Щодо колишнього зятя, то він не проживає в квартирі з літа поточного року. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року належить на праві спільної часткової власностістронам по справі по 1\\2 частці кожній. Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, квартира житловою площею 28,2 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м.; складається з двох окремих житлових кімнат, площею 17,6 кв.м. та 10,6 кв.м. Таким чином, частка житлової площі, що належить позивачу та відповідачці , складає по 14,1 кв.м. В зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка, позивачка та її неповнолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS], квартира належить на праві власності позивачці, остання там проживає на теперішній час. Позивач як власник житлового приміщення відповідно до положень ст. 383 ЦК України має право на безперешкодне користування належним йому житловим приміщенням, проте жодних доказів того, що відповідачка перешкоджає їй у вселенні до цього приміщення суду не надано, вимог про вселення не заявлено. Відповідно до ч.1, 3 ст.358 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній частковій власності , володіють і користуються ними за їхньою згодою ,кожен із співвласників у праві спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці. За змістом положень п.п.6-7 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства , що регулює право власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, в спорах про поділ будинку в натурі, якщо виділ частки неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. При цьому виділенню учасникам спільної часткової власності підлягає частина, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Визначити порядок користування квартирою, виділивши позивачу у користування житлову кімнату, площею 17,6 кв.м., на теперішній час неможливо, оскільки це не відповідає її передбачуваній частці у праві спільної власності, порядок користування фактично не складався , оскільки позивачка тривалий час в квартирі не проживає. До того ж залишення в спільному користуванні лоджії, яка має вхід лише з кімнати, яка пропонується до користування відповідачці порушує її права як учасника спільної власності , позбавляючи фактично окремої кімнати. Суд також враховує, що позивачка не посилался на докази, що згода з відповідачем щодо порядку користування спільним майном не досягнута , а її посилання щодо заперечень колишнього чоловіка не мають правового значення для вирішення даної справи. На підставі викладеного, у відповідності до наведених норм права та обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню . У відповідності зі ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають .

Outcome: dismissed