Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом заявою до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), в якій просив суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 831268,18 грн., суму трьох відсотків річних за неналежне виконання зобов`язань в сумі 13180,33 грн., проценти за користування позикою в розмірі 57600 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що 30 липня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до предмету якого позивач передав відповідачеві цільову позику в національній валюті України в розмірі 800000 грн. зі строком повернення через п`ять з половиною років, тобто 30 січня 2016 року. Позичені грошові кошти відповідач повинен був використати на придбання у особисту приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3210946200:01:042:0010 . Факт передачі грошових коштів між сторонами договору позики підтверджується Актом приймання-передачі грошових коштів від 30.07.2010 р. Даним договором позики передбачене щомісячне нарахування процентів у розмірі 800 грн. за користування позикою, які повинні були бути сплачені відповідачем разом з поверненням суми позики. Відповідач у встановлений договором позики строк позичені грошові кошти та проценти за користування позикою не повернув, чим порушив умови повернення грошових коштів. 31 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак відповідач свої зобов`язання за договором позики з повернення позики та процентів за її користування не виконав, мотивуючи це відсутністю у неї фінансової можливості виконати належним чином свої зобов`язання за договором, чим порушила права позивача, встановлені договором позики від 30.07.2010 року, і стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушеного права. 26 серпня 2016 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва було відкрито провадження у даній справі. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 13.11.2018 року матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. 14 листопада 2018 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва Гребенюка В.В. було прийнято до розгляду цивільну справу № 758/10514/16-ц у загальному судовому провадженні та призначено її до розгляду на 07 травня 2019 року. До початку судового засідання представник позивача [PERSON] . надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Додатково надала оригінал договору позики від 30.07.2010 р., оригінал акту приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 30.07.2010 р., оригінал вимоги позивача про повернення грошових коштів за договором позики, датовану 31.01.2016 р. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи до суду не надавала, відзив не подавала, а відтак, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 липня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позивач передав відповідачеві у власність грошові кошти у розмірі 800000 грн. (вісімсот тисяч) гривень, а позичальник (відповідач) зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк. Відповідно до п. 5 договору позики від 30.07.2010 р. позика була надана строком на п`ять років і шість місяців. Договором визначений строк - до 30 січня 2016 року. Також, пунктом 3 договору позики від 30.07.2010 р. встановлено, що позика є процентною. За кожен місяць користування позикою позичальник (відповідач) повинен сплатити позикодавцеві (позивачеві) 0,1 % від суми позики, що дорівнює 800,00 грн. щомісячно. Проценти повинні бути сплачені разом з поверненням суми боргу. Сторонами в договорі було встановлено, що позика є цільовою. Позичені кошти відповідач повинен був використати на придбання у особисту приватну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 3210946200:01:042:0010 (п. 4 договору позики від 30.07.2010 р.). Пунктом 2 договору позики від 30.07.2010 р. встановлено, що грошові кошти передаються готівкою в момент підписання Сторонами договору позики. Факт передачі грошових коштів підтверджується сторонами в акті приймання-передачі грошових коштів. На підтвердження факту передачі грошових коштів згідно пункту 2 договору позики від 30.07.2010 р., позивачем було передано до суду, а судом досліджено оригінал Акту приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 30.07.2010 р., датований тією ж датою. Згідно з даним актом приймання-передачі грошових коштів, передача відповідачем грошових коштів та їх прийняття відповідачем відбулась 30 липня 2010 р. за адресою: [ADDRESS] . В частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі за текстом - ЦК України в ред. від 08.07.2010 р.) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 р. у справі № 6-79цс14). Окрім того, оскільки позика була цільовою, позивачем на підтвердження факту використання грошових коштів відповідачем згідно умов пункту 4 договору позики від 30.07.2010 р. було надано до суду копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2010 року, відповідно до якого продавець за договором передав, а покупець (відповідач) за договором прийняв у власність земельну ділянку площею 0,1500 Га у межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210946200:01:042:0010 , за 552412 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі чотириста дванадцять) гривень. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. 04.08.2010 р. за реєстровим номером 929. Отже суд приходить до висновку, що відповідачем було дотримано умови пункту 4 договору позики від 30.07.2010 р. щодо цільового використання позичених грошових коштів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 31 січня 2016 року позивачем було передано відповідачеві вимогу про повернення боргу за Договором позики від 30.07.2010 р., проте, станом на день подачі позовної заяви позивачем і на час розгляду справи судом відповідач свої зобов`язання за договором позики від 30.07.2010 р. з повернення позики та процентів за її користування не виконав. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Досліджуючи умови укладено договору позики між сторонами, судом було встановлено, що ним передбачено умови, яких у випадку, якщо позичальник (відповідач) порушить строк повернення суми позики, встановлений пунктом 5 договору позики від 30.07.2010 р., він зобов`язується сплатити позикодавцеві (позивачеві) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. На проценти за користування грошовими коштами індекс інфляції та 3% річних не нараховуються (пункт 11 договору позики від 30.07.2010 р.). Отже судом встановлено, що на час розгляду справи судом відповідачем борг не повернуто, що свідчить про ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань, встановлених пунктом 5 договору позики від 30.07.2010 року. Відповідно до договору позики від 30.07.2010 р. станом на 30 січня 2016 року (день погашення боргу) сума боргу становить 800000 грн. (вісімсот тисяч) гривень. Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. В позовній заяві позивачем заявлено період розрахунку інфляційного збільшення боргу за період прострочення з 31.01.2016 р. (день, наступний за строком виконання зобов`язання) по 18.08.2016 року (дата подачі позовної заяви), з яким суд погоджується. Розрахунок індексу інфляції проводиться за формулою: s*(i/100) s = ІІ: де s - сума заборгованості, i - індекс інфляції, 100 - 100%. За період з 31.01.2016 року по 18.08.2016 року індекс інфляції становив: січень 2016 р. - 100,9; лютий 2016 р. - 99,6; березень 2016 р. - 101,0; квітень 2016 р. - 103,5; травень 2016 р. - 100,1; червень 2016 р. - 99,8; липень 2016 р. - 99,9; серпень 2016 р. - 99,7. Отже остаточний індекс інфляції за період з 31.01.2016 року по 18.08.2016 року становить 1,039085225%. Таким чином, інфляційне збільшення суми борну становить: 800000,00 грн. х 1,039085225 % - 800000 грн. = 31268,18 грн. Розрахунок 3 % річних за весь час прострочення, а саме з 31.01.2016 р. по 18.08.2016 р. здійснюється за наступною формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 366 : 100, де С - сума заборгованості (тобто 800000 грн.), Д - кількість днів прострочення (201 день). Таким чином, 3% річних за вказаний період прострочення становить: 800000 х 3 х 201 : 366 : 100 = 13180,33 грн. Проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання, і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов?язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Розрахунок суми процентів за користування позикою за період з 30.07.2010 р. по 30.08.2016 р. згідно п. 3 договору позики від 30.07.2010 р. розраховується за наступною формулою: сума процентів = С х М, де С - сума процентів щомісячно (800 грн. згідно п. 3 договору позики від 30.07.2010 р.), М - кількість місяців нарахування (72 місяці). Отже загальна сума процентів за користування позикою протягом вказаного періоду дорівнює: 800 х 75 = 57600 грн. Таким чином, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції становить 831268,18 грн., три проценти річних від простроченої суми становить 13180,33 грн., розмір процентів за користування позикою становить 57600 грн., що разом дорівнює 902048 (дев`ятсот дві тисячі сорок вісім) гривень 51 копійка. Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, та відсотків за користування коштами підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7250 (сім тисяч двісті п`ятдесят) гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved