Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

В поданому 30 вересня 2015 року до Попаснянського районного суду Луганської області позові позивач зазначає, що 25 лютого 2012 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 220 000 грн., а відповідач [PERSON], прийнявши ці гроші, зобов'язався повернути зазначену суму до вересня 2012 року, про що відповідачем в присутності свідка [PERSON] власноручно була написана розписка. При цьому, другий відповідач [PERSON], як поручитель, взяла на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням основного позичальника [PERSON] у разі, якщо позичальник не виконує умови договору позики і не сплачує суму основного боргу. Разом з тим, відповідачі, отримавши позичену суму грошових коштів, ухилилися від виконання узятих на себе зобов'язань та, починаючи з жовтня 2012 року та до теперішнього часу відповідачі борг не повернули. У зв'язку з чим в поданому позові позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь суму боргу 346060 (триста сорок шість тисяч шістдесят) грн., три проценти річних з простроченої суми у розмірі 1869 грн. (тисяча вісімсот шістдесят дев'ять), а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3479,29 грн. та 243,60 грн. Позивач та його представник згідно наданої письмової заяви підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, не заперечували проти прийняття заочного рішення, справу просили розглянути без його участі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися двічі без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи. При цьому від відповідачів не надходило заяви про розгляд справи за їх відсутністю, у зв'язку з чим суд вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. При цьому відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Також, згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із наданих позивачем письмових доказів судом було встановлено, що дійсно 25 лютого 2012 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 220 000 грн., а відповідач, прийнявши ці гроші, зобов'язався повернути зазначену суму до вересня 2012 року, про що відповідачем в присутності свідка [PERSON] власноручно була написана розписка (а.с.6). При цьому, другий відповідач [PERSON], як поручитель, взяла на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням основного позичальника [PERSON] у разі, якщо позичальник не виконує умови договору позики і не сплачує суму основного боргу. Також під час розгляду справи судом було встановлено, що основний відповідач за договором позики [PERSON] помер [INFO] в м.Горлівка Донецької області, що підтверджується рішенням Попаснянського районного суду від 11 січня 2016 року (а.с.51-52), при цьому спадкоємцем щодо майна, яке належало [PERSON], став його рідний син [PERSON], а дружина померлого - [PERSON], яка є другим відповідачем по справі, - від прийняття спадщини відмовилась, що підтверджується інформацією, наданою приватним нотаріусом Попаснянського районного нотаріального округу Мирошниченко Н.І. (а.с.91). При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що при таких обставинах залучений у якості належного відповідача [PERSON] дійсно повинен відповідати перед позивачем по зобов'язанням свого померлого батька [PERSON], так як він один успадкував усе майно, яке залишилось після смерті батька. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А тому суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком суми заборгованості за договором позики у розмірі 346 060 грн. з урахуванням індексу інфляції (а.с.12-13), а також нарахованою сумою трьох процентів річних у розмірі 1869 грн., які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Також, із змісту наданого позивачем договору позики судом встановлено, що під час укладання договору позики дружина позичальника [PERSON] фактично виступила як поручитель та взяла на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням основного позичальника [PERSON] у разі, якщо позичальник не виконує умови договору позики і не сплачує суму основного боргу, про що було зазначено безпосередньо в самому договорі (а.с.6). При цьому суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Разом з тим судом враховується, що ч.4 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. А тому, враховуючи, що з дня укладення договору позики та до дня пред'явлення вимоги позивачем повернути надані у позику грошові кошти минуло більш трьох років, суд вважає, що при таких обставинах строк дії договору поруки вже закінчився і позивач позбавлений права вимагати від [PERSON], як від поручителя, повернення суми боргу за договором позики. Вирішуючи позов таким чином суд враховує, що позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3479,29 грн. та 243,60 грн., що підтверджується відповідними квитанціями на а.с.5,8, у зв'язку з чим та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати на загальну суму 3722 грн.89 коп. На підставі викладеного, ст.ст.1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial