Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав в якому вказувала, що з 20 листопада 1999 року по 10 листопада 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] [INFO], яка мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. В той же час [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дитини, а саме без поважних причин не підтримує жодних зв'язків з неповнолітньою, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, злісно ухиляється від матеріального утримання доньки (сплати аліментів за рішенням суду) в зв'язку з чим притягувався до кримінальної відповідальності. На виклики органу опіки та піклування з метою проведення профілактичних бесід щодо необхідності зміни відношення до дитини не з'являвся. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленим, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує, просить ухвалити рішення, яке б відповідало інтересам дитини. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки проти цього не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] та думку неповнолітньої [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] [INFO], яка мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що [PERSON] є дієздатною та працездатною особою. Разом з тим, як вбачається з письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дитини, а саме без поважних причин не підтримує жодних зв'язків з неповнолітньою, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, злісно ухиляється від матеріального утримання доньки (сплати аліментів за рішенням суду) в зв'язку з чим притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК України. На виклики органу опіки та піклування з метою проведення профілактичних бесід щодо необхідності зміни відношення до дитини не з'являвся. В матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують поважність причин невиконання відповідачем батьківських обов'язків в минулому та докази, що свідчать про його бажання виконувати ці обов'язки в майбутньому. Опитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] висловила думку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неї. При цьому пояснила, що протягом останніх дванадцяти років батько не підтримував з нею жодного зв'язку та не утримував матеріально. Лише влітку 2016 року після викликів до опікунських органів [PERSON] встановив контакт та розпочав спілкування з донькою, яке було нетривалим (до середини серпня 2016 року), не мало на меті виконання батьківських обов'язків, а було обумовлене іншими факторами. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічно статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За встановлених в судовому засіданні обставин, приймаючи до уваги думку неповнолітньої [PERSON] та письмовий висновок органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 02 липня 2016 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини, оскільки це буде відповідати інтересам останньої. З врахуванням положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved