Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

В провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться вищевказана цивільна справа. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 29 листопада 1997 року він уклав шлюб з [PERSON], зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська. У шлюбі народився син. 19 квітня 2006 року шлюб було розірвано. Після розлучення сторони зрозуміли, що рішення про розлучення прийнято на емоціях, та починаючі з 21 грудня 2006 року продовжили спільно проживати однією сімєю. Підчас спільного проживання, шлюб повторно між сторонами не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами сторони не перерубували. 15 червня 2007 року відповідач в інтересах родини уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. 20 квітня 2010 року сторони фактично припинили разом проживати та припинили сімейні відносини. Отже, у період з 21 грудня 2006 року по 20 квітня 2010 року сторони проживали однією сімєю. Тому позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Розяснено відповідачу право подати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, а позивачу відповідь на відзив. Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому відповідач зазначила про те, що викладені в позові обставини повністю відповідають дійсності, оскільки вона з позивачем продовжувала з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року жити однією родиною, разом виховували сина, мали спільне сімейне господарство та сімейний бюджет, відпочивали разом, відвідували друзів та зустрічали свята разом і у колі друзів, мали спільні плани на майбутнє та втілювали їх. Позивач при цьому повністю забезпечував матеріально родину та 15 червня 2007 року відповідачка в інтересах родини та за спільні кошти родини уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 19, прим. 1. Придбане приміщення використовувалось в інтересах родини. Отже, проти позову відповідач не заперечую і вважає його таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, тому просила суд позов задовольнити. В засідання сторони не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Також, відповідач в наданій суду заяві зазначила, що позов визнає, що згідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. Судом встановлено, що 29 листопада 1997 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, про що у Книзі реєстрації актів про одруження 29.11.1997 було зроблено запис за №1203 та підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 045291, виданим 29 листопада 1997 року. У шлюбі 06 грудня 2000 року народився син [PERSON]. 19 квітня 2006 року шлюб було розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено актовий запис за №75 від 19 квітня 2006 року та підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ №140199, виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Після розлучення сторони, починаючі з 21 грудня 2006 року, продовжили спільно проживати однією сімєю. Підчас спільного проживання, шлюб повторно між сторонами не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами вони не перерубували. Зазначений факт спільного проживання з позивачем відповідач не заперечувала. 15 червня 2007 року відповідач в інтересах родини уклала договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 19, прим. 1. Після придбання, приміщення використовувалось у інтересах родини. 20 квітня 2010 року сторони фактично припинили разом проживати та припинили сімейні відносини. Отже, у період з 21 грудня 2006 року по 20 квітня 2010 року сторони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, несли спільні витрати на організацію спільного існування, несли спільні витрати та у відповідності до чинного законодавства України. За вимогами п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] позивачеві необхідно для визнання за ним права власності на частину нерухомого майна, яке спільно набуте разом з [PERSON]. Іншим чином, ніж за рішенням суду позивач встановити зазначений факт не може. Напідставі ч.3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з розясненнями Верховного суду України від 01.01.2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сімєю, термін спільного проживання(не менше пяти років), мета встановлення факту (розподіл спільного набутого майна, спадкування за законом), тощо. Доказами про наявність факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу також можуть бути спільна сплата рахунків, оформлення кредитів, тощо. Судом встановлено, що сторони з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року сторони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, несли спільні витрати на організацію спільного існування, несли спільні витрати та у відповідності до чинного законодавства України. Наведене свідчить про досить тривалі стосунки між сторонами та усталені відносини між ними, які притаманні подружжю. Про ознаки проживання однією сімєю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно з Відомостями від 18.06.2018 р. №50741 на імя [PERSON] за період з 1 кварталу 2006 року по 4 квартал 2010 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків доведено, що у період з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року, позивач весь час працював, мав дохід для отримання родини та сімейного бюджету, у шлюбних відносинах з третіми особами не перебував. З урахуванням зазначених вище обставин, суд вважає, що позивачем доведено факт проживання однією сімєю з [PERSON], а тому його заява про встановлення вказаного факту підлягає задоволенню. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Судом встановлений факт проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків між позивачем та відповідачкою. Також судом встановлено, що позивач мав дохід, працював увесь період тривалого спільного проживання з відповідачкою, що підтверджено нею у відзиві. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно придбано за час сумісного проживання сторін, у відповідності до ст.74 СК України, є спільної сумісною власністю останніх. А тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевказаної норми понесені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до квитанції про сплату №51254 від 27.08.2018 р. (сплату здійснено з порталу http://court.gov.ua/) у сумі 1409,60 гривень, в розмірі 50 відсотків підлягають поверненню на користь позивача з державного бюджету. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків сплаченого судового збору при подачі позову до суду. Згідно до\~викладеного,\~

Outcome: approved