Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], в якому позивач. Після уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № 305 від 06.03.2002 року в розмірі 103939,19 гривень, судові витрати у справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 06.03.2002 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 305, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 21200,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Однак відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту, відсотків по ньому та пені у встановленні договором терміни, у зв'язку з цим станом на 19.07.2013 року сума заборгованості відповідача складає 103939,19 гривень, з яких: 33858 гривень 48 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 52288 гривень 93 копійки - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В судовому засіданні представник позивача уточнила, що при подачі уточненої позовної заяви, помилково складена загальна сума заборгованості, яка згідно розрахунку дорівнює 86147,41 грн. Також додала, що тіло кредиту позивачем погашено у 2007 році, однак дія договору не припинилася, тому як ним не були виконані зобов'язання по сплаті відсотків та пені. Крім того, останній раз відповідач здійснював проплати за цим договором, згідно розрахунку поданого з позовом, саме у 2009 році, а з урахуванням того, що договором передбачений строк позовної давності у п'ять років - то банком не пропущений строк позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач. Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів та огляд в судовому засіданні кредитної справи не потрібний. Відповідач позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі, просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Наполягав на тому, що він розрахувався з банком ще у 2007 році, позивач будь-яких доказів того, що він здійснював проплати за кредитом після 2007 року не надав. Під час судового розгляду відповідач самовільно покинув залу судового засідання, у зв'язку з чим, судовий розгляд був продовжений за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог позивач належить відмовити, з наступних підстав. Судом по справі встановлено факт, що 06.03.2002 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 305. Згідно умов договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] кредит в розмірі 21200 гривень, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном погашення кредиту 06.09.2002 року. Строк дії договору встановлений до повного виконання зобов'язань сторонами за договором. Таким чином, між сторонами укладено кредитний договір, правовідносини по якому урегульовані договором та параграфом 2 глави 71 ЦК України, а саме, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та у встановлений договором строк. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем були виконані його зобов'язання, передбачені договором та законодавством, а саме, надано кредитні кошти в розмірі 21200 гривень. Зазначені обставини сторонами визнаються, а тому відповідно дог вимог ст.. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, станом на 18.08.2014 року сума заборгованості [PERSON] складає 86147,41 гривень, з яких: 33858,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 52288,93 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. До початку розгляду справи відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що термін дії договору, що укладався з відповідачем 06.03.2002 року - визначений 06.09.2002 року, на підставі його заяви - він був продовжений та у 2007 році ним кредит був погашений. Відомостей, про те, що ним після 2007 року проводились будь-які платежі на рахунок банку - позивачем не надано. В судовому засіданні встановлено, що згідно розглядуваного договору Банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 21200 грн. з кінцевим терміном погашення 06 вересня 2002 року (п. 2.1. договору). 03 вересня 2002 року [PERSON] керуючому банком подано заяву з можливістю продовження кредитного договору. Відповідач наполягає на тому, що він розрахувався по кредитному договору у 2007 році. Однак відповідачем будь-яких підтверджень того, що кредит ним погашений суду не надано. Позивач звернувся до суду з позовом 14.08.2013 року. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 267 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді; сторонами подавалися докази. Не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача на те, що строк позовної давності банком не пропущений, тому як будь-яких відомостей про те, що відповідач після 2007 року здійснював по кредитному договору № 305 від 06.03.2002 року будь-які платежі не надано. Розрахунок, наданий на підтвердження здійснення цих проплат - не може бути прийнятим як належний доказ того, що такі проплати здійснювалися. Суд не дає оцінку умовам надання споживчого кредиту, на п. 5.1 яких посилається представник позивача, як на встановлений строк позовної давності за умовами у п'ять років, тому як період з 2007 року також перевищує зазначений строк. Від позивача заяв про поновлення строку на звернення до суду з позовом не надходило. Позивач клопотань про поновлення строку позовної давності не заявляв, як і не надавав підтверджень поважності причини його пропуску, або інших документів, які б свідчили про те, що строк позовної давності переривався або зупинявся. Таким чином, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - належить відмовити з причин пропуску строку позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed