Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

в позові вказано, що [INFO] померла [PERSON] , яка не склала заповіт, протягом п?яти років до часу відкриття спадщини позивач та [PERSON] проживали однією сім?єю. [PERSON] . була зареєстрована власником 1/3 частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] , а також успадкувала по 1/3 часток її чоловіка та сина, але права не зареєструвала. Тому позивач просив суд встановити факт його проживання з [PERSON] та визнати за ним право власності на спірну квартиру. В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що він забрав [PERSON] жити до себе через погіршення її здоров`я, її син зловживав алкогольними напоями, [PERSON] переїхала до позивача влітку 2013 року, [INFO] помер син [PERSON] , у [PERSON] були психічні зміни в поведінці, її було визнано недієздатною, опікуном [PERSON] була матір позивача, тому позивач допомагав матерів, яка опікувалась [PERSON] , з 2015 року позивача призначено опікуном [PERSON] , яка проживала з позивачем до часу її смерті, діти позивача називали [PERSON] та ставились до неї як до члена сім`ї, називали її бабою, [PERSON] заперечувала можливість свого повернення проживати з сином в спірній квартирі, для її потреб позивачем та його сім`єю було виділено окрему кімнату для [PERSON] , частину пенсії [PERSON] виділяли на придбання продуктів харчування для сім`ї позивача, позивач витрачав власні грошові кошти на медикаменти і одяг [PERSON] , чоловіка поховав їх з [PERSON] син, а сина [PERSON] поховав позивач; [PERSON] поховав позивач. В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач є спадкоємцем спадщини [PERSON] за четвертою чергою; позивач та [PERSON] спільно однією сім`єю проживали за п`ять років до відкриття спадщини за місцем проживання позивача, який її забрав до себе і здійснював за нею догляд, спірна квартира належала в рівних частках [PERSON] , її сину та її чоловіку, [PERSON] прийняла у спадщину речові права за її сином, який раніше прийняв спадщину її чоловіка; на час прийняття спадщини діяв правовий порядок, відповідно до якого право власності виникало з моменту державної реєстрації речових прав за спадщиною, син [PERSON] був одиноким і за ним спадщину прийняла [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що вона проживала з [PERSON] безпосередньо по сусідству, після смерті її чоловіка [PERSON] почала хворіти, позивач її відвідував, син [PERSON] зловживав алкогольними напоями, вчиняв з [PERSON] конфлікти, через які [PERSON] прийняла рішення переїхати до позивача, де її свідок часто відвідувала по святах, там [PERSON] доглядали, сина [PERSON] поховав позивач, який і поховав [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом показання проте, що він проживає напроти будівлі позивача, часто відвідував позивача в місці проживання, літом 2013 року позивач вселив [PERSON] до себе, [PERSON] потребувала догляду, який здійснював позивач, [PERSON] постійно проживала у позивача, займалась господарськими роботами за власним вибором, за межі господарства не виходила, проживала в будинку позивача в окремій кімнаті. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що проживає на одній вулиці з позивачем, часто його відвідує в місці проживання, з літа 2013 року позивач вселив до себе [PERSON] , позивач здійснював за [PERSON] догляд, возив в церкву на свята, разом святкували свята, [PERSON] часто займалась господарськими роботами в будинковолодінні, [PERSON] та позивав проживали постійно разом, свідок відвідувала позивача щоденно. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала перед судом показання про те, що літом 2013 року позивач привіз до себе до дому [PERSON] через її те, що її син з нею конфліктував, свідок та [PERSON] спільно працювали по господарству, [PERSON] мала в їх господарстві окрему кімнату у власному користуванні, була для свідка та позивача членом сім`ї, [PERSON] виділяла грошові кошти на продукти харчування для усієї сім`ї, свідок та позивач виділяли власні грошові кошти для придбання продуктів харчування для [PERSON] і їх сім`ї, позивач возив [PERSON] до лікувальних закладів, [PERSON] . та свідок і позивач спільно проводили дозвілля, опікуном [PERSON] була матір позивача, а з 2015 року ним став позивач, позивач поховав [PERSON] , позивач також поховав сина [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала пере судом показання про те, що [PERSON] літом 2013 прибула на постійне проживання за місцем проживання позивача, оскільки її син зловживав алкогольними напоями, вчиняв конфлікти з нею, вона плакала, дзвонила свідку щоб її забрати і тоді свідок приїжджала, [PERSON] не хотіла проживати з сином, просила забрати її, тому її і забрали, їй сподобалось, в наступному її син помер і вона прийняла рішення продовжити проживати у позивача, свідок стала її опікуном; після переїзду влітку 2013 року [PERSON] вирішила залишитись на постійно, не бажала повертатись, відмовлялась від такої можливості, з зазначеного часу [PERSON] постійно проживала у позивача, діти любили [PERSON] , [PERSON] . любила дітей позивача, дружила з ними, надавала грошові кошти, одяг онуці свідка, позивач надавав грошові кошти на придбання одягу, їжі для [PERSON] , вони проживали сім`єю, позивач возив [PERSON] до лікувальних закладів, спільно відпочивали, проводили дозвілля, відзначали свята, позивач возив [PERSON] в церкву, на цвинтар. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У свою чергу в ст. 1264 ЦК України вказано, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином може бути встановлено юридичний факт щодо проживання позивача та [PERSON] з метою оформлення прав за змістом ст. 1264 ЦК України. В ст. 3 СК України вказано, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже позивач та [PERSON] з літа 2013 року спільно проживали, були пов?язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки, позивач здійснював догляд за [PERSON] , [PERSON] переїхала в житло позивача з метою постійного, спільного проживання. В судовому засіданні свідки позивача надали перед судом показання про те, що обставини спільного проживання [PERSON] і позивача можуть бути визначені як сімейні. В ч. 2 ст. 252 ЦК України вказано, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В ст. 253 ЦК України вказано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. В судовому засіданні свідки позивача надали перед судом показання про те, що [PERSON] почала проживати спільно з позивачем літа 2013 року. Отже початок перебігу спірного строку за змістом ст. 253 ЦК України починається з 01/09/2013. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану від [INFO] [PERSON] померла [INFO] . Таким чином спільне проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] тривало більше п`яти років до часу смерті [PERSON] . Отже перед судом доведено факт, що має юридичне значення щодо права позивача на спадкування спадщини [PERSON] за ст. 1264 ЦК України. Разом з цим в ч. 1 ст. 392 ЦК України, яку позивач вказав в якості правової підстави позову про визнання права власності на майно [PERSON] вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже позов за ст. 392 ЦК України може бути поданий власником майна. Таким чином позивачу не належить право на подання позову за ст. 392 ЦК України на майно [PERSON] , оскільки позивач не є власником майна [PERSON] . Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином саме державна реєстрація є способом офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Позивач не довів перед судом факту здійснення на його користь державної реєстрації речових прав на спірну квартиру. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже законом визначено уповноважений державою орган щодо оформлення спадкових прав. Таким чином органи нотаріату України здійснюють оформлення спадкових прав у порядку видачі відповідних свідоцтв, а не суди України на підставі негаторних засобів захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав з підстав, в порядку і за зверненням, що вказані в ст. 392 ЦК України. У разі встановлення факту, що має юридичне значення для подання заяви про прийняття спадщини позивач зобов`язаний звернутися до визначеного законом органу, а не до суду. Звернення позивача до суду всупереч встановленому законом порядку оформлення спадкових прав є формою зловживання відповідним правом на звернення до суду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже саме на підставі нотаріального оформлення спадкування здійснюється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так встановлення обсягу і змісту спадкового права, об`єму спадщини, усіх спадкоємців, які закликаються до спадкування належить до компетенції нотаріусів України. Таким чином позивачу не належить право на визнання за ним права власності за ст. 392 ЦК України на майно [PERSON] В п. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже саме на заінтересовану сторону процесуальним законом покладено обов`язок доказування правової підстави її позову. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції. Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66). Особливо необхідно відзначити, що відповідно до ч. 3 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже не підлягають дослідженню та правовій оцінці докази, які не стосуються предмета доказування в цій справі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Outcome: partial