Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], оскільки той не проживає в квартирі з 2004 року добровільно обравши інше постійне місце проживання. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з викладених підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з тих підстав, що між ними існує спір щодо права власності на спільно придбану в період шлюбу квартиру [ADDRESS]. Суду пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачкою він дійсно добровільно виїхав з належної ій на праві особистої власності частини житлового будинку по вул. Степовій , 11, певний час проживав за межами міста миколаєва, створивши нову сім'ю. Після повернення до Миколаєва , він з дозволу позивачки приблизно до 2007 року ще проживає в спірній квартирі. З 2008 року він створив нову сім'ю і проживав за місцем мешкання дружини [PERSON] по вул. 12-а Повздовжня , 44, кв. 74. Підтвердив, що дійсно змінив постійне місце проживання в звязку зі створенням нової сім'ї, проте не бажає втрачати місце реєстрації за адресою спірної квартири до тих пір , поки не вирішиться спір щодо розділу спільного майна подружжя з позивачкою. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Як вбачається із матеріалів справи, 1\\8 часток житлового будинку по вул. Степова, 11 в м. Миколаєві належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу . Як вбачається з копії технічного паспорту, фактично належна позивачці частка житлового будинку складається з однієї житлової кімнати, площею 16 кв.м. та сеней , площею 3,5 кв.м., та складає квартиру № 3. 16 серпня 2000 року сторони розірвали шлюб. Відповідач прописаний за спірною адресою з 13.07.2004 року як член сімї власника. Також в спірній квартирі зареєстровані позивачка та дві її неповнолітні дитини. Як підтверджується матеріалами справи , а також повністю визнав відповідач в судовому засіданні, [PERSON] проживає однією сімєю з [PERSON]В, з якою офіційно уклав шлюб 25.10.2014 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], 12 .05.2014 р.н. [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі з 2007 року, постійно проживає за іншою адресою разом з дружиною та двома неповнолітніми доньками за місцем в реєстрації дружини по вул. 12-а Повздовжня , 44, кв. 74. в м.Миколаєві . Відповідно до ст. 71 ЖК України, постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсудності понад встановлені законом строки. З 2007 року відповідач фактично постійно проживає за іншою адресою, доказів того, що він намагався повернутися до квартири колишньої дружини і що вона чинила перешкоди у цьому суду не надано. Відповідно до ст.. 156 ЖК України,члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді справ про визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. На підставі викладеного, суд вважає встановленим, що відповідач відсутній без поважних причин понад рік у вказаній квартирі , враховуючи тривалість не проживання, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення вказаної квартири. Так, відповідач добровільно фактично вибув на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті , отже відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідача, оскільки наявність невирішеного спору стосовно поділу чи користування іншим житловим приміщенням ( до того ж , як пояснив сам відповідач, за захистом свого порушеного права до суду він не звертався) - без існування реальних перешкод в користуванні квртирою та вселенні до житлового приміщення , не є підставою для зберігання за ним права на користування спірним житлом. За таких обставин та виходячи із меж заявлених вимог, положень п. 7 ст. 8 ЦПК, ст. 107 ЖК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позову, підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved