Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

В позовній заяві предявленій до суду 21 липня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» /надалі Банк/ просило стягнути з [PERSON] заборгованість що утворилася станом на 02 липня 2015 року через невиконання Умов та правил надання банківських до яких позичальник приєднався згідно заяви позичальника від 21 жовтня 2011 року в розмірі 26232,39грн. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2015 року в позові Банку відмовлено. В апеляційній скарзі представник Банку просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, на думку заявника, суд не взяв до уваги того, що договір кредиту було вчинено у письмовій формі, оскільки [PERSON] 21 жовтня 2011 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, отримав кредитну картку «Універсальна» та фактично не виконував належним чином зобовязання що витікали із Умов та Правил надання банківських послуг. Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, за відсутності відповідача який в заяві від 12 січня 2016 року просив розглянути справу без його участі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Суд першої інстанції відмовив в позові, виходячи з того, що письмова Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 21 жовтня 2011року /надалі Анкета-заява/ та Умови і Правила надання банківських послуг складають договір кредиту, також вважав встановленими обставини щодо отримання позичальником [PERSON] 21 листопада 2011 року кредитної картки «Універсальна», яку 29 січня 2014 року було замінено на кредитну картку «Gold», у той же час, суд вважав що позивачем не підтверджені обставини щодо зміни процентної ставки та розміру заборгованості. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції не повно зясував обставини у справі та не правильно застосував норми матеріального права. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мала місце Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг за підписом [PERSON] від 21 жовтня 2011року за змістом якої останній погодився з тим, що дана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, з огляду на що, зробив висновок про існування між сторонами кредитних правовідносин. При цьому не врахував що вказана Анкета-Заява не містить жодних відомостей щодо істотних умов договору, а відповідно до чинного цивільного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. У той же час, є невірним висновок суду про те, що кредитний договір складається із Анкети-заяви та Умов і Правил надання банківських послуг. Відповідно до дійсного змісту норм цивільного права, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК). За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Долучені до справи Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови і Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору /постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа N 6-16цс15)/. Отже, оскільки Анкета-Заява та Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису [PERSON] та відсутні жодні інші письмові докази які би вказували на те, що сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, також представник Банку в ході судового розгляду в апеляційному суді не зміг назвати з приводу яких істотних умов сторони дійшли згоди, відсутні правові підстави для того щоб стверджувати про існування між сторонами кредитних правовідносин. Разом з тим, відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів [PERSON] отримав від Банку кошти, чого фактично не заперечував у своїх письмових запереченнях /а.с. 47-49/, та стверджував що кошти не повернув оскільки, строк повернення не був визначений та Банк не предявляв вимоги про повернення коштів, також оспорював тільки нарахування процентів, пені та штрафних санкцій. Отже відповідно до встановлених обставин отримані [PERSON] кошти Банку не було повернуто та за відсутності між сторони згоди щодо істотних умов договору кредитування між сторонами виникли інші зобов'язальні правовідносини, Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У правовідносинах що виникли між сторонами [PERSON] отримав від Банку кошти та зобовязаний їх сплатити, що свідчить про укладення договору позики, оскільки за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками /стаття 1046 ЦК України/. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, колегія суддів апеляційного суду при визначенні розміру грошових сум отриманих [PERSON] приймає до уваги надані Баком документальні докази, а саме виписки по рахунку /а.с. 63, 76, 112-117/ та вважає підтвердженою та встановленою суму отриманих коштів в розмірі 11286(одинадцять тисяч двісті вісімдесят шість),5 гривен. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що з [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 11286(одинадцять тисяч двісті вісімдесят шість),5 гривен. З огляду на викладене, суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно зясував обставини що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позову. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню понесений останнім документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 237,04грн.

Outcome: partial