Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 19.05.2008 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №2357-н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 950 000 грн. 00 коп. з терміном його повернення до 19.05.2028 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Також вказаним договором було передбачено сплачення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків по кредиту. В забезпечення зобовязання за вказаним кредитним договором між ним та відповідачем 20.05.2008 р. також був укладений іпотечний договір, відповідно до якого відповідач в забезпечення вищевказаного зобовязання передав йому в іпотеку належну відповідачу земельну ділянку площею 0.1018 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розміщена за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Таїрово, масив 20, ділянка 3/1 є, яка має кадастровий номер 5123755800:01:003:3106. Відповідно до вищевказаного кредитного договору ним була надана відповідачу обумовлена договором сума кредиту. Відповідач зобовязання по кредитному договору не виконував, в звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.08.2015 р. складає 2 769 758 грн. 24 коп., з яких 947 870 грн. 60 коп. - сума заборгованості за кредитом, 1 108 307 грн. 32 коп. - сума заборгованості за відсотками, 282 607 грн. 23 коп. - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, 430 973 грн.09 коп. розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. В рахунок погашення вищевказаної заборгованості позивач просив звернути стягнення на вищевказану земельну ділянку шляхом визнання права власності на вказану вище земельну ділянку за ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В заяві, направленій до суду представник позивача вимогу підтримав та просив суд слухати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] позов не визнала, оскільки вважала, що діючим законодавством не передбачено передання судом у власність позивачу предмета іпотеки - вказаної вище земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідив письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 того ж Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання\~ в порядку, встановленому статтею 37 Закону України про іпотеку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться мова про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки, відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи тільки в межах заявлених ними вимог, а вимога позивачем не змінена та з урахуванням вищевикладених доводів суд вважає, що позов задоволенню і не підлягає.

Outcome: dismissed