Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа за позовом [PERSON], який в обґрунтування свого позову після його чергового уточнення послався на те, що він має статус застрахованої особи, працював на важких та шкідливих умовах праці на підприємстві «Кривбасремонт», що спричинило виникнення у позивача професійного захворювання хронічного обструктивного захворювання легень І-ІІ стадії та нейросенсорної приглухуватості І ступеня, встановленого рішенням [PERSON] від 20 січня 2015 року №124. Позивач перебуває на обліку у відповідача з 14 квітня 2015 року та має зареєстрований випадок профзахворювання 13 березня 2015 року. Висновком МСЕК №6 від 28 квітня 2015 року позивачу встановлено 20% стійку втрату професійної працездатності безстроково. З цієї дати позивач має право на одержання страхових виплат і послуг, в тому числі одноразової допомоги, незалежно від дати її призначення. Однак, як стверджує позивач, відповідач всупереч нормі п.1 ч.2 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» №1105 від 28 грудня 2014 року здійснив передчасні дії щодо розгляду заяви позивача про призначення страхових виплат, що оформлене спірною постановою №0407/22914/22914.1/2 від 19 червня 2015 року, та сплатив позивачу 4141,2 гривень одноразової допомоги. Позивач просить суд вказану постанову відповідача визнати такою, що не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та не породжує юридичних наслідків з моменту її прийняття, також просить суд стягнути з відповідача 60641,2 гривень недоплати одноразової допомоги. Свої вимоги, окрім вищевикладеного, позивач мотивує тим, що вказана постанова винесена без урахування змісту, строків набрання чинності та введення в дію норм ч.2 ст.42, ст.44, п.1, 8 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» №1105 в редакції від 01 січня 2015 року, а одноразова грошова допомога, призначена позивачу в розмірі 4141,2 гривень, мала б бути розрахована з урахуванням саме розміру середнього заробітку, а не прожиткового мінімуму, а отже мала б становити 64782,4 гривень. Також, позивач послався і на те, що лист відповідача від 30 січня 2015 року №125-08-2 не створює юридичних наслідків у взаємовідносинах сторін, бо не доведений до населення у встановленому законом порядку. Крім того, позивач послався на те, що застосування норми ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» №1105, яка визначає процедуру розгляду, призначення або відмову у будь-яких страхових виплатах та послугах, має здійснюватись не з моменту набрання законом чинності\~ з 01 січня 2015 року, а з моменту окремо визначеного в ньому строку, з якого він застосовується, а саме з 01 липня 2015 року. Останнє, за переконанням позивача, виключає можливість винесення відповідачем спірної постанови із застосуванням в розрахунку прожиткового мінімуму замість середньомісячної заробітної плати відповідно до Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 27 квітня 2007 року №24 в редакції від 19 березня 2013 року. Послався позивач також на те, що оскаржувана постанова та дії відповідача суперечать заходам, передбаченим Указом Президента України «про стратегію подолання бідності» від 15 серпня 2001 року №637/2001, та Розпорядженню КМУ від 16 березня 2016 року №161-р «Про схвалення Стратегії подолання бідності», які повинні підтримувати спосіб життя та соціального захисту потерпілих на виробництві, через хворобу, нещасний випадок і каліцтво. (а.с.1-5, 120-122, 139-142) Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляду справи за своєї відсутності, в якій також послався на підтримання ним своїх позовних вимог, просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надала відзив на позов, в якому сторона відповідача послалась на те, що спірна постанова винесена у відповідності до чинного на той час законодавства, а саме до ст.ст.36, 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» №1105 з урахуванням п.п.8, 9 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень того ж закону, а також із застосуванням Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року №24 в частині, що не суперечить вищевказаному закону, а також у звязку із тим, що ст.44 того ж закону на момент звернення позивача до відповідача та розгляду його заяви не набрала чинності. (а.с.183-185) Третя особа в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в звязку із чим суд у відповідності до вимог ст.ст.211, 223 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за фактичної явки учасників справи. Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 01 січня 2010 року по 29 травня 2015 року працював в ТОВ «Кривбасремонт» електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування (в карєрі та на відвалах) (а.с.6, 8, 9, 61-63, 103-104). Відповідно до виписки-епікризу із медичної карти №184 стаціонарного хворого від 28 січня 2015 року позивачу ЛЕК інституту від 20 січня 2015 року, протокол №124, встановлено діагноз хронічне обструктивне захворювання легень І-ІІ стадії (пиловий бронхіт І-ІІ стадії, емфізема легень І-ІІ стадії), група В ЛН І-ІІ ступеня, нейросенсорна приглухуватість І ступеня (з легким зниженням слуху). Захворювання професійні. (а.с.14-15) Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 березня 2015 року відповідною комісією позивачу встановлено причину профзахворювання перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. (а.с.10-12, 61-63, 103-104) Згідно довідки МСЕК серії 12 ААА від 28 квітня 2015 року позивачу визначено 20% втрати професійної працездатності (15% ХОЗЛ, 5% туговухість) з 14 квітня 2015 року безстроково. (а.с.13, 61-63, 103-104) З 14 квітня 2015 року позивач перебуває на обліку у відповідному територіальному відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у звязку із вищевказаним зареєстрованим професійним захворюванням, отриманим 13 березня 2015 року. (а.с.16) 19 червня 2015 року постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.\~Кривому Розі Дніпропетровської області №0407/22914/22914.1/3 позивачу призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 647,82 гривень, виплати якої проводяться з 14 квітня 2015 року безстроково. Середньомісячна заробітна плата (дохід) перед настанням страхового випадку становила 3239,12 гривень. (а.с.16, 18) Також 19 червня 2015 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області винесено оскаржувану позивачем за даним позовом постанову №0407/22914/22914.1/2. Даною постановою позивачу призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності (вид виплати 427, КЕКВ 2730.02) в сумі 4141,2 гривень на підставі ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції закону від 28 грудня 2014 року) із застосуванням при розрахунку суми одноразової допомоги розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права позивача на страхову виплату, в розмірі 1218 гривень. (а.с.17) Наказами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №607 від 26 травня 2017 року та №70-ос від 27 липня 2017 року припинено юридичну особу Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.\~Кривому Розі Дніпропетровської області, а її правонаступником визначено відповідача по даній цивільній справі. (а.с.151-156) Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, врегульовані нормами Конституції України, Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності 01 січня 2015 року, окрім ст.44, яка набрала законної сили з 01 липня 2015 року), Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року №24 (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. За змістом ст.ст.1, 4, 8-10 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» загальнообовязкове державне соціальне страхування система прав, обовязків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду соціального страхування України. Одним із видів соціального страхування є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі страхування від нещасного випадку). Основним із основних завдань та обовязків Фонду соціального страхування України надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону. Згідно ст.35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхуванню від нещасного випадку підлягають, зокрема, особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту). Відповідно до ст.16 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» застраховані особи мають право, в тому числі на тримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом, а також на судовий захист своїх прав. Положенням ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Страхові виплати складаються в тому числі із страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сімї та особам, які перебували на утриманні померлого). Нормою ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2015 року 1218 гривень, з 1 вересня 1378 гривень. Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сімї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів. Фонд може затримати страхові виплати до зясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог. Разом з тим, п.1 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» визначено, що вказаний Закон набирає чинності з 01 січня 2015 року, крім ст.44 цього Закону, яка набирає чинності з 01 липня 2015 року. В той же час, п.п.8, 9 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності діють до затвердження відповідних рішень Фондом. Так, пп.1.2 п.1 Порядку визначено, що у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення зобов'язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого. Підпунктом 1.4 п.1 Порядку встановлено, що робочі органи виконавчої дирекції Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, перелік яких визначений у пунктах 2.7, 2.8, 3.1, 5.3, 6.1.1 цього Порядку, і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа. Підпунктом 1.5 п.1 Порядку рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Нормою ст.17 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» встановлено, що спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, ґрунтуючи свою правову позицію, покладену в основу такого результату розгляду спору сторін, на наступному. Так, як слідує зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати такою, що не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, а відтак не породжує юридичних наслідків з моменту прийняття, спірну постанову №0407/22914/22914.1/2 від 19 червня 2015 року, винесену Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, правонаступником якого є відповідач по справі, якою позивачу було призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 4141,2 гривень. При цьому, одним із таких нормативно-правових актів, нормам якого суперечить спірна постанова, за переконанням позивача є Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року). Разом з тим, аналізуючи зміст норм вказаного закону, в тому числі тих, на які послався позивач, з урахуванням змісту самої спірної постанови, суд приходить до однозначного висновку, що спірна постанова №0407/22914/22914.1/2 від 19 червня 2015 року винесена у відповідності та з повним дотриманням чинного на час її винесення законодавства, зокрема норм Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року). При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги посилання позивача на те, що при винесенні спірної постанови Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області безпідставно застосовано положення ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року), оскільки положення вказаної норми фактично і не застосовувались, бо для винесення спірної постанови відповідний територіальний орган Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України використовував порядок вирішення процедурного питання із розгляду заяви позивача про призначення йому одноразової допомоги, визначений не ст.44 згаданого закону, яка набрала чинності після винесення постанови, а положенням відповідних підпунктів, зокрема 1.5, пункту 1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року №24, що повністю узгоджується із нормами п.п.8, 9 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року). Так само суд не погоджується та не приймає до уваги як юридично неспроможні твердження сторони позивача про те, що при винесенні спірної постанови Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області при розрахунку позивачу розміру одноразової допомоги не мали застосовуватись норми ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року) (виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а натомість мали застосовуватись положення п.3.5.1 пп.3.5 п.3 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року №24 (одноразова допомога потерпілому визначається з розрахунку його середньої заробітної плати (доходу) за кожний відсоток втрати професійної працездатності). Вказана оцінка суду тверджень позивача ґрунтується на тому, що Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року), в тому числі його ст.42, набрав законної сили 01 січня 2015 року, тобто ще до звернення позивача за призначенням одноразової допомоги та винесення спірної допомоги, жодних обмежень чи будь-яких інших прямих заборон із застосування норми ст.42 самостійно до набрання чинності нормою ст.44 (набрала законної сили пізніше 01 липня 2015 року) вищевказаний Закон України не містить, з змісту норм цього закону таких висновків також не вбачається. Оскільки ж згідно п.8 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року) інші закони та нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, що не суперечить цьому закону, а згадані позивачем положення п.3.5.1 пп.3.5 п.3 Порядку вочевидь суперечать нормі ст.42 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року), до того ж як підзаконний нормативно-правовий акт вказані положення Порядку порівняно із законом мають нижчу юридичну силу, суд і приходить до висновку про юридичну неспроможність приведених тверджень позивача. При цьому, суд, з урахуванням наведених абзацом вище обґрунтувань своєї правової позиції, не приймає до уваги чисельні посилання сторони позивача в обґрунтування свого позову на п.1, 8, 9 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення, ст.ст.7, 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року), рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09 лютого 1999 року, ст.57 та інші норми Конституції України, норми Закону України «Про охорону праці», а також на інші нормативно-правові акти, листи Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, оскільки норми та положення вказаних нормативно-правових актів та листів жодним чином не спростовують висновків суду про відповідність спірної постанови за змістом та формою вимогам законодавства, чинного на момент винесення постанови, зокрема про правомірність застосування норми ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (в редакції Закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року) при винесенні такої постанови у звязку із набранням закону чинності в цій частині на момент винесення спірної постанови. Натомість самостійне тлумачення стороною позивача приведеного в тексті позову законодавства таким чином, що норми ст.42 згаданого вище закону навіть після набрання ними законної сили не можуть застосовуватись раніше набрання чинності ст.44 того ж закону, тобто до 01 липня 2015 року, суд оцінює як надумані, здійснені без належної правової підстави та достовірного обґрунтування, оскільки будь-якої прямої чи опосередкованої вказівки, яка б давала можливість зробити вказаний висновок, наведені позивачем норми не містять, а саме тлумачення позивачем цих норм таким чином суд сприймає виключно як намагання позивача досягти бажаного результату розгляду справи, зумовлене невдоволенням розміру призначеної йому одноразової допомоги/страхової виплати, бажанням покращити свій майновий стан всупереч законодавству. Відтак, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до беззаперечного висновку про відсутність будь-яких підстав для задоволення позову в частині вимоги про визнання спірної постанови №0407/22914/22914.1/2 від 19 червня 2015 року такою, що не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та не породжує юридичних наслідків з моменту її прийняття. Не підлягає задоволенню і друга, остання позовна вимога, про стягнення з відповідача 60641,2 гривень недоплати по одноразовій допомозі на користь позивача, оскільки така позовна вимога є похідною та ґрунтується на задоволенні вищевказаної першої позовної вимоги, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено з підстав необґрунтованості та безпідставності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed