Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON] Емін до [PERSON] про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду сторона позивачів вказувала, що 19 серпня 2005 року громадяни [PERSON] [PERSON] Емін та [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбали на праві спільної часткової власності у рівних долях квартиру [ADDRESS]. У період з 2004 по 2006 роки позивачі постійно відвідували місто [PERSON], з 2007 року виїхали до Турецької Республіки та до теперішнього часу не відвідували Україну. Сторона позивачів свідчить, що 24 травня 2016 року [PERSON] Емін та [PERSON] стало відомо, що громадянин України [PERSON], діючи від імені позивачів без їхньої обізнаності та згоди на підставі сфальсифікованих документів, 09 лютого 2016 року уклав з громадянином України [PERSON] договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Після цього протягом 2016 року спірна квартира була перепродана ще декілька разів та актуальним власником на момент звернення осіб до суду є відповідач [PERSON] Укладення відповідних договорів позивачі [PERSON] Емін та [PERSON] вважають такими, що порушують їх майнові права на спірну квартиру, у звязку з чим вони звернулись в суд з даним позовом, в якому просили визнати за [PERSON] Емін та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках; витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] Емін та [PERSON]; виселити [PERSON] зі спірної квартири та вселити [PERSON] Емін та [PERSON]. Представник позивачів [PERSON] Емін та [PERSON] у відкрите судове засідання зявився, заявлені вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представники особи у відкрите судове засідання зявились, заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду та забезпеченні письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову виходячи з наступного. Під час розгляду справи і на підставі наявних в ній доказів судом було встановлено, що 12 серпня 2005 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] на підставі довіреності з одної сторони, та [PERSON] Емін та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 33,4кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №11433, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] Емін та [PERSON] купили вказане майно. 09 лютого 2016 року між [PERSON] Емін та [PERSON] в особі представника [PERSON] на підставі довіреностей з одної сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 33,4кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №335, відповідно до умов якого [PERSON] Емін та [PERSON] продали, а [PERSON] купив вказане майно. Вказаний договір укладався від імені власників [PERSON] Емін та [PERSON] представником осіб [PERSON] на підставі довіреностей від 03 січня 2016 року, посвідчених нотаріусом нотаріальної колегії Канарських островів [PERSON] Пієрто (Королівство Іспанія, Санта-Крус-де-Тенеріфе), на яких проставлено апостиль, перекладених з іспанської мови перекладачем [PERSON] із посвідченням перекладу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №1188. Як свідчить інформаційна довідка з ДРРПНМ №70104875 від 10 жовтня 2016 року, власником квартири [ADDRESS], загальною площею 33,4кв.м., є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №740. Майнові права набувача були належні чином зареєстровані Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог [PERSON] Емін та [PERSON], суд звернув увагу на наступне. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З договору від 09 лютого 2016 року випливає, що суму вартості відчужуваного майна у повному обсязі продавці [PERSON] Емін та [PERSON] в особі представника [PERSON] отримали від покупця [PERSON] до підписання договору, засвідчивши цей факт власними підписами (пункт 3 договору). Сторона позивачів посилалась на те, що [PERSON] Емін та [PERSON] як співвласникам не було відомо про факт відчуження цієї квартири та начебто таке відчуження було здійснене на підставі сфальсифікованих документів. Ураховуючи той факт, що договір від 09 лютого 2016 року укладався від імені власників на підставі довіреностей, суд звернув увагу на наступне. Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 203 ч.ч.1-5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 237 ч.1 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. В силу ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Як передбачає ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Заявляючи про фальсифікацію документів з відчуження майна, стороною позивача не представлено суду доказів звернення заінтересованих осіб до правоохоронних органів з метою захисту та відновлення порушених прав. Разом з тим, стороною позивача не представлено суду доказів відзиву чи оскарження [PERSON] Емін та [PERSON] довіреностей на імя [PERSON], відповідних вимог при розгляді даної справи заінтересованими особами не заявлялось, що виключило можливість їх розгляд в силу ст. 11 ЦПК України. Правова позиція сторони позивачів ґрунтується на тій обставині, що договір від 09 лютого 2016 року не укладався, але при цьому позовних вимог, що б вказували на оспорювання даного правочину стороною не заявлялось. Навпаки, встановлені судом факти, що не заперечувались сторонами, свідчать про те, що заінтересованими особами були вчинені дії, які, з одного боку, засвідчують їх бажання укласти відповідний договір, а з іншого спрямовані на виконання укладеного договору й бажання настання обумовлених його укладанням правових наслідків. Як встановлює ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи зокрема щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Як регламентує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як чітко зобовязує ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В процесі розгляду даної цивільної справи, суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення відповідних базових вимог сторони [PERSON] Емін та [PERSON] щодо визнання за ними права власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках та витребування спірної квартири з незаконного володіння [PERSON], що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог сторони щодо виселення [PERSON] зі спірної квартири та вселення [PERSON] Емін та [PERSON]. При цьому з урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони позивачів присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed