Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виключення майна з-під арешту. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд позивачі вказували, що ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2004 року був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] як на власність [PERSON], в той час як власниками даної квартири є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Оскільки позивачі не були залучені до розгляду вказаної цивільної справи, в рамках якої було обтяжено належне особам майно, позивачі звернулись з даним позовом до суду, в якому просили скасувати та зняти арешт нерухомого майна, заборону відчуження стосовно квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 55702 від 07 липня 2004 року, зареєстрованого на підставі ухвали №б/н Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2004 року). Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у відкрите судове засідання не зявились, але від представника осіб надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у відкрите судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на неявку відповідачів по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2004 року, постановленої в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] як на власність [PERSON] Однак згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №3090, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Майнові права набувачів за правочином були належним чином зареєстровані, що підтверджується відміткою КП «ОМБТІ та РОН» №376 від 30 квітня 2004 року. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). На підставі встановлених судом обставин, суд погоджується із правовою позицією [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що майнові права заінтересованих осіб на відповідну квартиру порушені, та дієвим механізмом відновлення порушеного права в даному випадку є зокрема скасування наявного обтяження.

Outcome: approved