Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії, про визначення місця проживання малолітньої дитини, про усунення перешкод та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. В обґрунтування позову посилався на те, що він з відповідачкою [PERSON] з 06 вересня 2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі, від котрого [INFO] народився син [PERSON]. З червня 2015 року вони сім'єю проживали у м. Одеса та вели спільне господарство. 27 квітня 2016 року відповідачка разом з сином виїхала у м. Харцизьк Донецької області, що є тимчасово окупованою територією, де зараз і проживає у своїх батьків. Після припинення спільного проживання у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття його участі у вихованні дитини та її відвідування. Вважає, що спілкування з дитиною є майже неможливим, оскільки для побачення з сином йому треба їхати у м. Харцизьк, тобто перетинати лінію розмежування бойових дій. Дружина не йде на контакт і всіляко ухиляється від вирішення даної проблеми шляхом домовленостей. Просив Краматорський міський суд: зобов'язати [PERSON] вивезти їхнього малолітнього сина [PERSON] з тимчасово окупованої території України; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; заборонити [PERSON] без його дозволу вивозити малолітнього сина на проживання в інше місце, в тому числі й на тимчасового окуповану територію України; визначити йому спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO], особисте спілкування без присутності [PERSON], встановивши наступний графік побачень: 3 дні на тиждень в будні дні: понеділок: з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., середа: з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., п'ятниця: з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., під час зустрічей батько має право забирати дитину з дитячого садочка або з адреси реєстрації матері для проведення часу з дитиною; 2 рази на місяць: (перший, третій тиждень місяця) за місцем його проживання (перебування) з ночівлею з п'ятниці о 18 год. 00 хв. до неділі 17 год. 30 хв.; на день народження малолітнього [PERSON] [INFO] та його день народження - [INFO] - в будні дні з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., у вихідні дні з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щорічно з 01 по 15 червня та з 10 по 25 серпня проведення їхнього з сином [PERSON] спільного літнього відпочинку без присутності [PERSON]; новорічні свята: через рік на наступний - з 31 грудня о 17 год. 00 хв. до 07 січня 06 год.00 хв., з 06 січня о 13 год. 00 хв. до 12 січня о 17 год. 30 хв.; зустрічі у період хвороби [PERSON] ( з негайним попереднім повідомленням його про хворобу сина [PERSON] від відповідача) протягом 1-ї години у денний час доби; заборонити [PERSON] чинити будь-які перешкоди йому у побаченнях, спілкуванні, вихованні та здійсненні всіх інших прав, передбачених законом. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Краматорської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії, про визначення місця проживання малолітньої дитини, про усунення перешкод та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодився позивач [PERSON] і оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив його права та охоронювані законом інтереси, як батька малолітньої дитини, не повно з'ясував обставини справи, порушив норми матеріального і процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 грудня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, хоча своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм за № 324, 333 (а.с. 139, 141-142). В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Із матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 2003 року по 2016 рік, від котрого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом із матір'ю [PERSON], яка переїхала проживати до своїх батьків у м. Харцизьк Донецької області. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач [PERSON] мав можливість спілкування з сином по телефону чи за допомогою Інтернету і вказані способи спілкування є належними та прийнятими, оскільки особисте спілкування - це не обов'язково зустрічі, тобто прямі контакти, на тій підставі, що фактично позбавлено батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею і вказаний вище висновок суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини. Згідно з частиною 1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з частиною 1 ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до частини 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з частиною 3 статті 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Статтею 17 СК України передбачено, що орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 4 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини 5 вказаної вище статті, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною 6 вказаної вище статті, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради № 01-30/5945 від 08.12.2016 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню (а.с. 74-76). Апеляційний суд частково не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради, оскільки у вказаному вище Висновку йде перелік нормативно-правових актів, які регулюють подібні відносини, але висновку того, чому батька малолітньої дитини [PERSON], [INFO] - [PERSON], який не позбавлений батьківських прав щодо малолітньої дитини позбавляють права спілкування зі своєю дитиною - не вказано. Суд першої інстанції зробив висновок про недоведеність перешкод з боку відповідачки [PERSON] в реалізації [PERSON] його батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON], з котрим апеляційний суд не погоджується, оскільки в матеріалах справи є роздруківка поїздки [PERSON] в м. Харцизьк для побачення з сином у жовтні 2016 року, з якої вбачається, що сина відповідачка не дозволила побачити, зимовий одяг, продукти, посуд та іграшки позивач передав батькам [PERSON] (а.с. 60-62). Згідно зі статтею 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається із пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Апеляційний суд вважає, що позивач має право спілкуватися із своєю малолітньою дитиною і приймати участь у його вихованні. Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає за можливе визначити [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO], без присутності матері [PERSON], встановивши наступний графік побачень: 3 дні на тиждень в будні дні: понеділок з 18-00 год. до 19-00 год., середа з 18-00 год. до 19-00 год., п'ятниця з 18-00 год. до 19-00 год.; на день народження малолітнього [PERSON] - [INFO] та день народження позивача [PERSON] - [INFO] - в будні дні з 18-00 год. до 19-00 год., у вихідні дні - з 14-00 год. до 18-00 год.; щорічно з 01 по 15 червня - проведення літнього відпочинку та на новорічні свята з 06 січня до 08 січня включно. Вимоги позивача щодо спілкування з сином - 2 рази на місяць (перший, третій тиждень місяця) за місцем проживання (перебування) [PERSON] з ночівлею з п'ятниці 18-00 год. до неділі 17-30 год., а також зустрічі у період хвороби [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки малолітній [PERSON] в наступний час знаходиться на тимчасово окупованій території і перетинання лінії зіткнення може становити небезпеку для дитини. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача [PERSON] вивезти малолітнього сина [PERSON] з тимчасово окупованої території України, задоволенню не підлягають; вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно з частиною 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається із рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 серпня 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, з жовтня 2015 року сторони припинили подружнє життя, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Дитина проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с. 73). Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного й гармонічного розвитку її особистості потребує любові й розумінні. Вона повинна, коли це можливо, рости на піклуванні й під відповідальністю своїх батьків і у всякому разі в атмосфері любові й моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] необхідно визначити з матір'ю [PERSON] Вимоги [PERSON] відносно заборони [PERSON] без його дозволу вивозити малолітнього сина [PERSON], [INFO] на проживання в інше місце, в тому числі й на тимчасово окуповану територію задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною 1 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як вбачається із частини 6 статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Частинами 3 та 4 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що на здійснення права на свободу пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з частиною 1 статті 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Частиною 4 вказаної вище статті передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами і доповненнями) передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 3 вказаного вище Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Забороняти [PERSON] без дозволу позивача вивозити малолітнього сина на тимчасово окуповану територію є зайвим, оскільки діючим законодавством це заборонено. Відповідно до пункту 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 вказаних вище Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Вимоги позивача щодо заборони [PERSON] чинити будь-які перешкоди у побаченнях, спілкуванні, вихованні та здійсненні всіх інших прав батька дитини - малолітнього [PERSON], [INFO], передбачених законом, апеляційний суд вважає передчасними, оскільки позивач не позбавлений права в подальшому у випадку здійснення відповідачкою перешкод у спілкуванні, вихованні дитини пред'явити позов до суду. Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: partial