Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною заявою, в обґрунтування якої зазначала, що у 2008 році подружжя [PERSON] та [PERSON], будучи особами похилого віку, запросили її на постійне проживання до них в належне їм жиле приміщення, що розташоване за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Нахімова[ADDRESS]. З вказаного часу вони мешкали однією сімєю, сумісно вели домашнє господарство, робили спільні покупки, ремонт, мали спільний бюджет та один перед одним взаємні права та обовязки, але у родинних відносинах не перебували. 20 листопада 2008 року помер [PERSON], а 01 травня 2014 року [PERSON] та після їх смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначеного жилого приміщення. Просила встановити факт її сумісного проживання однією сімєю з 2008 року з [PERSON] та [PERSON] по день їх смерті, що необхідно їй для прийняття спадщини. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю задоволено. Встановлено факт проживання однією сімєю з 2008 року [PERSON] з [PERSON] до моменту його смерті, тобто до 20 листопада 2013 року та [PERSON] до часу її смерті, а саме до 01травня 2014 року. Прокурор Жовтневого району міста Маріуполя в інтересах Маріупольської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор послався на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що заявником не надано доказів щодо підтвердження факту її проживання однією сімєю зі спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] Також судом першої інстанції не повідомлено про розгляд справи та не залучено у якості заінтересованої особи територіальну громаду в особі Департаменту міського майна Маріупольської міської ради. Прокурор Русланова Г.М. та представник Маріупольської міської ради [PERSON], діюча за довіреністю, в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. [PERSON] та заінтересовані особи у судове засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Перша Маріупольська державна нотаріальна контора направила до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її представника. Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та представника Маріупольської міської ради, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п. 4 ч. 1 ст. 309ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи заяву [PERSON], суд першої інстанції виходив із доведеності факту її проживання однією сім'єю з померлими [PERSON] та [PERSON] з 2008 року по день їх смерті, що, згідно зі ст. 1264 ЦК України, дає їй право на спадкування квартири, що розташована за адресою: м. Маріуполь, пр-т. Нахімова[ADDRESS]. Проте з такими висновками суду погодитись не можна. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Як роз'яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування » при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 10 , 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім'єю є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що заявник зі спадкодавцем піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Суд першої інстанції не оцінив належність, допустимість та достатність наданих [PERSON] доказів щодо факту її проживання однією сім'єю з родиною [PERSON] та [PERSON] і обґрунтував своє рішення лише актом ЖКП «Жилкомплекс» від 16 липня 2014 року та рахунком на ритуальні послуги від 02 травня 2014 року. При цьому суд не врахував, що наявність у заявника витрат на поховання спадкодавця не є безспірним доказом проживання їх однією сімєю. Крім того, посилаючись на акт ЖКП «Жилкомплекс», суд першої інстанції не звернув уваги на те, що інформація, яку він утримує щодо сумісного проживання [PERSON] з померлою [PERSON], заснована на підтвердженнях сусідів, які не були допитані судом. Тобто оскаржуване судове рішення обґрунтовано на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви [PERSON]

Outcome: dismissed