Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

В провадженні Ворошиловського районного суду м. Донецька знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до приватного підприємства «Дент Арт Студіо» про визнання незаконним наказу в частині дати звільнення, зобов'язання внести відповідний запис у трудову книжку, стягнення заробітної плати, грошової компенсації та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає наступне. Наказом № 28 від 01.10.2001 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера Приватного підприємства « Дент Арт Студіо». 30.07.2013 року нею була подана заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, в якій не була зазначена дата звільнення. Заява була подала особисто [PERSON], який є комерційним директором ПП «Дент Арт Студіо». [PERSON] мала намір відпрацювати 2 тижні, після подачі цієї заяви. Директор ПП « Дент Арт Студіо» [PERSON], майже всі літні місяці перебувала в Криму. Керівництво підприємством в той період здійснював її брат [PERSON]. Після подачі заяви [PERSON] продовжувала працювати до 07.08.2013 року. 07.08.2013 року на вимогу [PERSON] виплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2013 року, [PERSON] забрав у неї ключі від кабінету і вигнав, заявивши, щоб [PERSON] більше не з'являлася в офісі. З 08.08.2013 року по 15.08.2013 року [PERSON] перебувала на лікарняному, у зв'язку з хворобою її дитини. [PERSON] 13.08.2013 року прийшла до офісу ПП «Дент Арт Студіо», що розташований за адресою: м. Донецьк, пр. Комсомольський, буд.39, щоб отримати трудову книжку і розрахунок, однак, охорона не пропустила її до приміщення офісу, за усним розпорядженням директора. Після цього, [PERSON] 19.08.2013 року через свого чоловіка направила заяву директору [PERSON] з вимогою звільнити її, зробити відповідний запис у трудовій книжці, видати повний розрахунок, та ознайомити з наказом про звільнення. Чоловік [PERSON] 19.08.2013 року особисто передав лікарняний лист директору [PERSON] для оплати. З приводу порушення трудових прав [PERSON] звернулася до прокурора Ворошиловського району м. Донецька. 07.09.2013 року [PERSON] отримала поштовий переказ від директора [PERSON] в сумі 3605 грн. 36 коп., як частини заробітної плати за червень - липень 2013 року. З часом 16.09.2013 року отримала листа від ПП «Дент Арт Студіо», де їй було запропоновано з'явитися для отримання трудової книжки, з якої вбачалось, що згідно доданого наказу № 8 -к від 30.07.2013 року, звільнена з 30.07.2013 року. Оскільки [PERSON], продовжувала працювати після подачі заяви про звільнення до 07.08.2013 року включно, а з 08.08.2013 року по 15.08.2013 року перебувала на лікарняному з дитиною, то не згодна із зазначеною датою звільнення. Зазаначає, що наказ № 8 -к від 30.07.2013 року отриманий нею 16.09.2013 року, підписаний не директором [PERSON], та є сфальсифікованим, тому що 30.07.2013 року [PERSON] ще працювала, а директор [PERSON] взагалі була відсутня в м. Донецьку в липні 2013 року, в тому числі і 30.07.2013 року. У зв'язку з тим, що [PERSON] не згодна з вказаною датою звільнення з 30.07.2013 року, то не надала трудову книжку директору для запису про звільнення. Трудова книжка знаходиться у [PERSON], тому що була взята для пред'явлення при пошуку іншого місця роботи. У зв'язку із порушенням законних прав, вважає, що їй завдано моральної шкоди, яку оцінює у 5 000 грн. Зазначає, в обґрунтування моральної шкоди, що вимушена була брати гроші у борг, через що страждала, та з цієї причини виникали сваркі у її сім'ї, вона вимушена була припинити зустрічі із друзями, почуває себе приниженою. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання Рєзаков Н.С. - представник ПП «Дент Арт Студіо», який діє на підставі довіреності від 10.06.2014 року (а.с.82) не з'явився, про місце, дату та час розгляду був повідомлений належним чином (а.с.90). У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, у підтвердження отримання коштів у борг надала комплексний договір № 2/1665987 від 22.08.2013 року. Просить ухвалити заочне рішення, у зв'язку із неодноразовою неявкою відповідача у судове засідання. Судом встановлені обставини та відповідно до них правовідносини. Наказом № 8-к від 30.07.2013 року [PERSON] звільнена за власним бажанням з 30.07.2013 року (а.с.4). Листом № 16 від 06.09.2013 року запрошено [PERSON], для отримання трудової книжки, та повідомлено, що заробітна плата за червень-липень 2013 року перерахована 5 вересня 2013 року переказом у розмірі 3 605,36 грн.(а.с.5). Із матеріалів справи вбачається, що 08.08.2013 року по 13.08.2013 року перебувала на лікарняному, та 16.08.2013 року виписана до праці (а.с.11). [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 10.08.2007 року виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №324 (а.с.12). Як вбачається із ухвали слідчого судді Ворошиловського районного суду м. Донецька від 23.08.2013 року будучи допитаною у якості свідка [PERSON] показала, що 30 липня 2013 року головний бухгалтер підприємства [PERSON], подала заяву про звільнення за власним бажанням, але продовжувала ходити на роботу до 6 серпня 2013 року, з 7 серпня остання повідомила, що знаходиться на лікарняному. Ухвала оскарженню не підлягає, тому набрала законної сили (а.с.63). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із матеріалів справи вбачається наявність акту від 30.07.2013 року про відмову [PERSON] отримати грошові кошти. Із матеріалів справи вбачається, що згідно Наказу № 347 від 06.07.2013 року «Про тимчасове покладення обов'язків» [PERSON] відбуває у щорічну оплачувану відпустку з 07 липня 2013 року по 09 серпня 2013 року, та наказано покласти обов'язки керівника на комерційного директора [PERSON] (а.с.90). З 01.04.2013 року по 07.08.2013 рік, [PERSON] не виплачено заробітну плату. Щомісячний оклад становить 2200 гривень. Також, не виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 01.10.2012 року по 07.08.2013 року, не оплачений лікарняний лист за період з 08.08.2013 року по 15.08.2013 року. Заборгованість заробітної плати за період з 01.04.2013 року по 07.08.2013 року з урахуванням виплаченої 16.09.2013 року суми 3609,36 грн. становить 4 082 грн. 64коп. Компенсація за невикористану відпустку за період з 01.10.2012 року по 07.08.2013 року становить 1463 грн. Виплата за лікарняним листком за період з 08.08.2013 року по 15.08.2013 року становить 528 грн. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Днем звільнення згідно Наказу № 8-к від 30.07.2013 року є саме 30.07.2013 року, в цей день [PERSON] працювала, але ні наказ про звільнення для ознайомлення, ні трудова книжка, ні розрахунок не були видані. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Затримка розрахунку при звільненні [PERSON] відповідачем допущена з 14.08.2013 року. Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника письмово за 2 тижні. Як вбачається із заяви [PERSON] про звільнення від вона попередила власника згідно ст.38 КЗпП України 30.07.2013 року і протягом 14 календарних днів мала право працювати, і продовжувала працювати до 07.08.2013 року (а.с.97). Крім цього, підписувала звіти до податкової інспекції (а.с.57-59). З 08.08.2013 року по 15.08.2013 року перебувала на лікарняному (а.с.11). За приписами ст.38 КЗпП України, [PERSON] повинна бути звільнена за власним бажанням з 13.08.2013 року, на 14 -й день після подачі заяви про звільнення. Таким чином, відповідач незаконно звільнив [PERSON] 30.07.2013 року, згідно Наказу № 8-к від 30.07.2013 року, позбавивши її 14 календарних днів трудового стажу. Грубим порушенням відповідача законних прав, [PERSON] діями відповідача заподіяно моральну шкоду, яку [PERSON] оцінює в 5 000 гривень. [PERSON] з 01.04.2013 року не отримує заробітної плати. При цьому має на утриманні малолітню дитину, та у зв'язку з важким матеріальним становищем змушена була позичати гроші. В теперішній час кредитори вимагають від неї повернення боргу, та погрожують звернутись до суду задля примусового стягнення. Також, у зв'язку з відсутністю запису про звільнення в трудовій книжці, [PERSON] не може влаштуватися на іншу роботу, через що втратила кілька варіантів працевлаштування. [PERSON] перебувала в стресовому стані після отримання наказу про звільнення, який датований від 30.07.2013 року, так як відповідач незаконно позбавив її 14 - денного оплачуваного періоду роботи. Через незаконні дії відповідача втратила нормальний сон, стала нервовою і дратівливою по відношенню до членів сім'ї, що стало причиною частих сварок з її чоловіком, вона замкнулася, перестала спілкуватися з друзями, відчуває себе приниженою, так як відповідач скористався її працею безкоштовно, та їй приходиться переживати все ще раз у суді через необхідність надавати пояснення. [PERSON] надано до суду доповнення до позовної заяви, в якій просила зобов'язати відповідача звільнити її за власним бажанням з 13.08.2013 року, у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення 14-річного віку ( а. с. 41 ). Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 04 жовтня 2013 року було відкрито та призначено до розгляду справу за позовною заявою [PERSON] до приватного підприємства «Дент Арт Студіо» про визнання незаконним наказу в частині дати звільнення, зобов'язання внести відповідний запис у трудову книжку, стягнення заробітної плати, грошової компенсації та моральної шкоди. 29 березня 2014 року ухвалено рішення в порядку заочного розгляду справи, яким позовні вимоги задоволені частково. Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22 травня 2014 року заочне рішення скасовано. Таким чином із принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності представника відповідача. Суд, ретельно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з урахуванням пояснень наданих [PERSON], вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівнику регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У Наказі № 8-к від 30.07.2013 року відсутні відомості про ознайомлення з ним [PERSON], а також не було надано обґрунтувань звільнення без відпрацювання двох тижнів, так як у заяві не зазначена конкретна дата звільнення. Тому, з урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що Наказ № 8-к від 30.07.2013 року, в частині дати звільнення [PERSON] є незаконним, а вимоги позивача в цій частині знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Щодо позовних вимог з урахуванням доповнення в частині зобов'язання звільнити її за власним бажанням з 13.08.2013 року у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення 14-річного віку, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, [PERSON] зазначає дату звільнення саме з 13.08.2013 року, тобто закінчення двох тижневого терміну відпрацювання, то суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо дати звільнення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог в частині зазначення причини звільнення, а саме у зв'язку за доглядом за дитиною по досягненню 14-річного віку, то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, оскільки звертаючись із відповідною заявою про звільнення [PERSON] не зазначала такі причини у своїй заяві, у відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а тому з боку позивача не надано доказів того, що відповідачем було відмовлено внести запис про звільнення за власним бажанням саме за доглядом за дитиною до досягнення 14-річного віку. Таким чином, права [PERSON] в цій частині не були порушені. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2013 року по 07.08.2013 року у сумі 4 082,64 гривень, то суд приходить до наступного. У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що [PERSON] працювала у ПП «Дент Арт Студіо» по 07.08.2013 року, що підтверджено, та встановленими обставинами в ухвалі слідчого суді Ворошиловського районного суду м. Донецька від 23.08.2013 року, в якій свідок директор ПП «Дент Арт Студіо» [PERSON] підтвердила, що [PERSON] продовжувала працювати до 06 серпня 2013 року. Встановлено, що заробітна плата [PERSON] за червень-липень 2013 року була перерахована 05 вересня 2013 року платіжним переводом на адресу [PERSON] у сумі 3 605,36 гривень. Вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за період з 01.04.2013 року по 07.08.2013 року не можуть бути задоволені судом у повному обсязі, оскільки встановлено та не спростовано [PERSON] у судовому засіданні, що з боку відповідача дійсно було перераховано суму у розмірі 3 605, 36 гривень, як сума заборгованості що виникла в період червень - липень 2013 року, а отже вимоги за ці періоди є такими, що не підлягають задоволенню, а щодо стягнення за період з квітня по травень 2013 року, то в супереч вимогам статті 10 ЦПК України позивачем не надала жодного належного та допустимого доказу наявності такої заборгованості. Щодо заборгованості відповідача за серпень 2013 року, а саме з 01.08.2013 року по 07.08.2013 року ( 5 робочих днів ), то суд приходить до висновку, що такі вимоги підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 504,96 гривень ( 2200 грн. - заробітна плата позивача, як встановлено в судовому засіданні 21 (робочих днів у місяці) х 5 (робочих днів фактично відпрацьованих) з урахуванням утримань ( ЄСВ 3,6% - 18,85 грн. ). Законодавством не передбачено терміну давності, після якого втрачається працівником право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання, а тому, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за декілька попередніх років, в тому числі і за 5 чи 10 років, то він має право їх використати, а в разі звільнення йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток (ст. 24 Закону України «Про відпустки» ). Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення робітника йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щомісячної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсацію за не використану відпустку за період з 01.10.2012 року по 13.08.2013 року в сумі 1 463 грн., то такі вимоги не можуть бути задоволені судом, оскільки з боку позивача не надано жодного належного та допустимого доказу того, що вона дійсно має невикористану відпустку за періоди, які були зазначені у позовній заяві. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача оплати лікарняного листа за період з 08.08.2013 року по 15.08.2013 року є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, як зазначено у позовній заяві так і встановлено в судовому засіданні, що позивач 13.08.2013 року прибула до відповідача, щоб отримати трудову книжку та розрахунок. Вбачається, що [PERSON] не надавала відповідачу лікарняний лист для його оплати, а тому у відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України права [PERSON] не були порушені з боку відповідача, щодо сплати грошових коштів за перебування на лікарняному. Матеріали справи містять листи, якими відповідач пропонував [PERSON] прибути до підприємства для отримання сум, однак в порушення вимог ст. 10 ЦПК України, але не міститься інформації щодо направлення листів на адресу [PERSON] та отримані нею. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахований у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньоденний заробіток позивачки становить 107,32 гривень, який розрахований на підставі наявних в матеріалах справи документів (2200 грн. зарплата х 6 місяців : 123 роб. дні ). Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Встановлено, що [PERSON] на день розгляду справи з моменту звільнення не працює та не отримує допомогу по безробіттю. [PERSON] звертаючись з вимогами в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить стягнути такий заробіток за період з 14.08.2013 року по день ухвалення судом рішення. Суд прийшов до висновку, що відповідач не мав права звільнення [PERSON] саме з 30.07.2013 року, тобто з дати підписання заяви про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, оскільки остання має право відпрацювати два тижні та датою звільнення має бути 13.08.2013 року. Виходячи з того, [PERSON] просила суд стягнути середній заробіток за час затримки при розрахунку з 14.08.2013 року по день ухвалення рішення, то суд приходить до висновку, що з відповідача ПП «Дент Арт Студіо» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 322,56 гривень (виходячи з 107,32 грн. (середньоденний заробіток) х 208( робочих днів) (період з 14.08.2013 року по день винесення рішення, тобто 12.06.2014 року). Стосовно позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5000 гривень, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі не правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням ступеню моральних страждань [PERSON], які виразилися в тому, що у результаті незаконних дій відповідача вона втратила нормальний сон, стала нервовою і дратівливою по відношенню до членів сім'ї, що стало причиною частих сварок з її чоловіком, замкнулася у собі, перестала спілкуватися з друзями, відчуває себе приниженою, так як відповідач скористався її працею безкоштовно, виходячи з принципу розумності, справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 500 гривень у відшкодування моральної шкоди. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до ЗУ «Про судовий збір» подання заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що складає 243,60 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 гривень. Відповідно до положень ч.3 ст.213 ЦПК України, абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial