Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа [PERSON] про визнання частково недійсними правочинів звернувся [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та визнати частково недійсним договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, який був укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» в частині: відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1704/0708/55-027 віл 30 липня 2008 року, що був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» на [PERSON]; відступлення права грошової вимоги за договором поруки №1704/0708/55-027-Р-1 від 30 липня 2008 року, що був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» та [PERSON]; відступлення прав за іпотечним договором від 30 липня 2008 року, який був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» та [PERSON] для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, предмет застави: квартира [ADDRESS]; визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, що був укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в частині: відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, що був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» та [PERSON]; відступлення права грошової вимоги за договором поруки №1704/0708/55-027-Р-1 від 30 липня 2008 рок, що був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» та [PERSON]; відступлення прав за іпотечним договором від 30 липня 2008 року, який був укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега банк» та [PERSON] для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, предмет застави: квартира [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що він не був стороною оспорюваних договорів та вчинені оскаржувані ним договори факторингу не відповідали законодавству чинного на момент їх укладення, в частині відступлення права вимоги до фізичної особи - споживача. Тому це і є підстава для визнання їх недійсними в судовому порядку. В судове засідання представник відповідача ПАТ «Омега банк» не з'явився, однак подав до суду письмове клопотання у якому просив провести розгляд справи у відсутності їх представника. В судове засідання представник відповідача ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» не з'явився, однак подав до суду письмові заперечення на позов у яких просив у задоволені позовних вимог позивачу відмовити та провести розгляд справи у відсутності їх представника. В судовому засіданні представник відповідача ТзОВ «Кредитні ініціативи» заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явилась. Про день та час розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином судовою повісткою, причин своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавала. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між відритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк», в подальшому ПАТ «Омега Банк») та [PERSON] (позичальником) було укладено кредитний договір №1704/0708/55-027 (надалі - кредитний договір). Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 249 000 грн. на строк по 30 липня 2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Відповідно до п.1.3. кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 17,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладання цього договору встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1., п.8.4. цього договору. Відповідно до п.2.1. кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного договору, та інших витрат банку,, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об'єкта нерухомості, а саме: квартира [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м. Умови передачі об'єкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між банком і позичальником (іпотечний договір). В порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 30 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №1704/0708/55-027-Р-1 (фізична особа за фізичну особу), відповідно до п.1. якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту/кредитної лінії згідно з кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року у сумі 249 000 грн. строком до 30 липня 2018 року з процентною ставкою 17,90 % річних за їх використання. Згаданий кредитний договір №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невід'ємною частиною кредитного договору №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року. Відповідно до п.2 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами. 30 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1704/0708/55-027-Z-1 (під заставу житлової нерухомості), відповідно до п.1 якого цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотеко держателя, що виникають (та/або випливатимуть) з кредитного договору №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення іпотекодавцем івпотекодержателю кредиту у сумі 249 000,00 грн.; сплати іпотекодавцем процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання іпотекодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором в повному обсязі , на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань); а також іпотекою забезпечуються відшкодування іпотекодавцем будь-яких витрат та збитків іпотекодержателя, пов'язаних з неналежним виконанням іпотекодавцем умов кредитного договору та/або цього договору (у тому числі сплати пені, штрафів, відшкодування збитків), а також витрат іпотеко держателя, пов'язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки за цим договором, у тому числі витрат на утримання і збереження такого предмета іпотеки. Відповідно до п.2 іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира №17, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 28,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ВВМ №559291 від 25 листопада 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. за реєстр. №1683. Згідно з довідкою-характеристикою (витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно) №19439080 виданою(ого) комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності об'єкти нерухомого майна 07 липня 2008 року балансова вартість предмета іпотеки становить 7 227,00 грн. 28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та факторинговою компанією «Вектор плюс» було укладено договір факторингу. Відповідно до п.2.1., п.2.2. договору банк відступає фактору свої права вимога заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Разом з тим, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.2.1, п.2.12. договору клієнт (ТОВ «ФК Вектор плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 липня 2008 року №1704/0708/55-027 позичальником згідно якого є [PERSON] Рішенням Рівненського міського суду від 27 жовтня 2015 року, залишени без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року разом з відсотками за користування кредитом в межах трирічного строку позовної давності в розмірі 160941,24 грн. та пеню в розмірі 3869,19 грн. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2016 року рішення Рівненського міського суду від 28 березня 2016 року скасовано. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №17, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі права власності на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, яка станом на 30 жовтня 2015 року складає 160941,24 грн., пні 3869,19 грн. шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вказані рішення набрали законної сили та мають приюдеційне значення для вирішення даного цивільного позову. Відповідно до п.2. ч.1 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір. Сторони, відповідно до ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до пункту 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 і 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст.629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язкові для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачем не надано суду належного та допустимого доказу того, що оспорювані ним правочини від 28 листопада 2012 року суперечать вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» та товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» станом на дату укладення оспорюваних відповідачем правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, на час укладення оспорюваних [PERSON] правочинів ПАТ «Сведбанк», ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» мали необхідний обсяг цивільної правоздатності. Доказів протилежного позивачем не надано. Крім того, позивачем не подано суду жодного належного та допустимого доказу того, що волевиявлення ПАТ «Сведбанк», ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» на укладення 28 листопада 2012 року оспорюваних позивачем договорів факторингу від 28 листопада 2012 року не були вільними і не відповідало внутрішній волі сторін таких правочинів, а саме ПАТ «Сведбанк», ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи». Оспорювані позивачем правочини від 28 листопада 2012 року спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені. Доказів протилежного позивачем суду не надано. [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу того, що оспорюваний ним правочин від 28 листопада 2012 року суперечить правам та інтересам її малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На виконання вимог ст.207 ЦК України оспорювані позивачем правочини від 28 листопада 2012 року укладені між їх сторонами в письмовій формі та підписані його сторонами, а саме: ПАТ «Сведбанк», ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи». На виконання вимог ч.2 ст.207 ЦК України оспорювані правочини від 28 листопада 2012 року скріплені печаткою сторін оспорюваних правочинів. Безпідставними є доводи позивача з посиланням на відсутність відповідних дозволів у сторін на вчинення оспорюваним ним правочинів. На час укладення оспорюваних позивачем правочинів від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» було зареєстроване як банківська установа, а ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» були і на даний час є зареєстрованими як фінансові установи, які мали та мають право на здійснення такої фінансової послуги без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства як факторинг. Відповідно до ч.1 ст.512, ст.514, ч.1 ст.516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Оформлюючи відступлення права вимоги (ст.ст.513,514,516,517,651,1077,1078, 1082, 1084 ЦК України) банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» і між ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори факторингу, що ліцензування не потребують. Позивачем не наведено жодного нормативного акта відповідно до якого отримання ліцензій на факторинг є обов'язковим. Згідно з пунктом 18 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які порушують публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землю, як основним національним багатством що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Аналогічної позицій дійшов Верховний суд України в своїй ухвалі від 06 липня 2015 року у справі 6-166цс15 предметом розгляду якої був спір, що виник з одного із оспорюваних позивачем правочину, а саме з договору факторингу, укладеного 28 листопада 2012 року між ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТзОВ «Кредитні ініціативи». Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими норами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намір порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Часиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування від відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк, або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст.1079 ЦК України). При цьому, норами Цивільного кодексу України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників) по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та ц цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка підлягає виконанню, а також вказано фактора, якому може бути здійснено платіж. Отже, договір факторингу не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок, тому з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed