Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

В серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 27 квітня 2013 року в розмірі 22548 грн. 28 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 квітня 2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 17185 грн. 52 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязання за кредитним договором відповідач станом на 10 липня 2014 року має заборгованість у розмірі 22548 грн. 28 коп. Тому ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, який 19 грудня 2014 року уточнив та просив визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт, укладену між ним, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» 27 квітня 2013 року, яка є невідємною частиною кредитного договору № DNXRRX99430221 від 14 червня 2007 року. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказав, що 27 квітня 2013 року він підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт, однак вважає її незаконною, а тому недійсною. Зазначив, що у первісній позовній заяві Банк посилається на ту обставину, що між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ним 27 квітня 2013 року була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої Банк надає йому у строкове платне користування грошові кошти у розмірі 17185,53 грн. строком на 36 календарних місяців, з 27 квітня 2013 року по 30 квітня 2016 року, для розрахунку за кредитним договором № DNXRRX99430221 від 14 червня 2007 укладеного між ним та Банком і його (договір) закриття. Угода не підписана зі сторони Банку, на екземплярі, який знаходиться у нього, замість підпису голови Правління та печатки Банку є лише їх ксерокопія (не факсиміле). Такий самий екземпляр знаходиться у Банку. Банк не виконав своїх зобов'язань за Угодою, а саме: Банк жодним із можливих способів не надав йому обумовлену суму кредиту (ані готівкою, ані безготівковим способом), для закриття заборгованості що виникла за Кредитним договором. Вважаючи, що Банк надав йому кредитні кошти у розмір 17185,53 грн. для погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором, він щомісячно, починаючи з травня 2013 року поповнював свій картковий рахунок відкритий в ПАТ «КБ «ПриватБанк» на суму 630 грн. Банком не було зроблено відповідних дій, а також порушені вимоги необхідні для укладення правочину, зокрема підписання договору його стороною. Такі обставини дають підстави вважати Генеральну угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт укладену між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк» недійсною. Підписання Угоди не припинило дію Кредитного договору № DNXRRX99430221 від 14 червня 2007 року, яка стала його невід'ємною частиною. Заборгованість, що виникла за Кредитним договором, не була списана. Кошти обумовлені Угодою у розмірі 17185,53 грн. є новим кредитом і не були зараховані у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором. Таким чином на сьогодні існує заборгованість за Кредитним договором, яка складається у т.ч. з штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів за користування кредитними коштами) та заборгованість за новим кредитом начебто наданим за умовами Генеральної Угоди, яка також складається з штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів за користування кредитними коштами). За таких обставин позовні вимоги Банку, що викладені у позовній заяві є безпідставними та необгрунтованими. У судовому засіданні представник ПАТ КТ «ПриватБанк» за довіреністю [PERSON] позовні вимоги банку підтримав в повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Вислухавши представників сторін у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частина перша ст. 203 ЦК України, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Встановлено, що 27 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена Генеральна угодо про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.8). Розділом 1 вказаної Генеральної угоди передбачено, що з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № DNXRRX99430221 від 14 червня 2007 року, зменшено розмір заборгованості, яка виникла з дати надання позичальнику кредиту, а саме по договору №1 заборгованість з моменту підписання Генеральної угоди становить 18480,53 грн. (п.1.1.2 Генеральної угоди). Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначеної у Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язаннях, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 7368,00 грн. Відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт сторони погодили: п. 1.1.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості - зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання [PERSON] кредиту, а саме: проценти на 0,00 грн., комісію на 0,00 грн., пеню на 7368,00 грн., штраф на 0,00 грн. Відповідно до п. 2.3 Генеральної угоди, для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку згідно з п. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом виконав належним чином свої договірні зобов'язання за Генеральною угодою, [PERSON] отримав картку зі встановленою кредитною лінією, на яку банком 27 квітня 2013 року було перераховано кошти у сумі 17185,53 грн. взамін на зобов'язання [PERSON] по поверненню кредиту, сплаті процентів у розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Вказані кошти у сумі 17185 грн. 52 коп. були направлені на погашення заборгованості, яка визначена у п.1.1.2 Генеральної угоди від 27 квітня 2013 року, що підтверджується виписками по рахунку, які містяться у матеріалах справи. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. При укладенні Генеральної угоди сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, де в п.21 вказано, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією з форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Статтею 599 ЦК України, передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судом встановлено, що [PERSON] свої зобов'язання відповідно до Генеральної угоди від 27 квітня 2013 року не виконував належним чином. Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитор має право проводити за погодженням з споживачем реструктуризацію заборгованості по договору про надання кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~\~ У відповідності до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9,13,14 преамбули Директиви Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.2005 року\~щодо несправедливих видів торговельної практики). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно розяснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд дійшов висновку, що вказаний правочин, тобто Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт, вчинено у письмовій формі, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством (скріплений підписами працівника Банку та печаткою з однієї сторони і підписом [PERSON] з іншої сторони). Погодження умов угоди відповідають положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким, чином можна стверджувати, що Генеральна угода підписана сторонами на добровільних засадах та відповідає їх намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобовязань. Таким чином, [PERSON] при укладенні Генеральної угоди був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти наданого йому кредиту в обумовленій договором сумі. Окрім цього, при укладенні спірного договору волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало його внутрішній волі. З огляду на зазначене вище, в момент вчинення правочину (підписання угоди) було дотримано вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Крім того згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала. На підставі ч. 1 ст. 634 ЦК України, підписавши Генеральну угоду, позичальник [PERSON] приєднався до запропонованих банком Умов, що підтверджується його особистим підписом. Тобто, з моменту підписання фізичною особою Генеральної угоди, між кредитором і позичальником було укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, шляхом приєднання позичальника до запропонованої Генеральної угоди (умов кредитування). А тому, суд вважає, що доводи [PERSON] стосовно порушення Банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з посиланням при цьому на правовий висновок Вищого спеціалізованого суду України є хибними. Доводи [PERSON] позивача за зустрічним позовом про те, що його змусили підписати 27 квітня 2013 року Генеральну угоду, а також те, що підписання Угоди не припинило дію Кредитного договору № DNXRRX99430221 від 14 червня 2007 року, внаслідок чого за одне порушення він притягається двічі до відповідальності та банк намагається обійти норми чинного законодавства якими передбачено строки позовної давності та наслідки їх пропуску, є надуманими і такими, що не знайшли свого підтвердження у суді. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Послуг і правил надання продукту кредитних карт недійсною, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, у встановленому Кредитним договором порядку. Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є, поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобов'язань перед Банком. У відповідності до умов договору б/н від 27 квітня 2013 року відповідач зобовязався повернути кредит та плату за його користування не пізніше закінчення строку дії Картки, однак [PERSON] в добровільному порядку кредитні кошти не повернув, чим порушив прийняті на себе договірні зобовязання. Станом на 10 липня 2014 року розмір заборгованості позичальника по поверненню кредитних коштів за договором про надання кредиту б/н від 27 квітня 2013 року становить 22548 грн. 28 коп., що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 14563 грн. 67 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 616 грн. 61 коп., залишку за несплаченим штрафом передбаченим п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 7368 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, таким чином необхідно стягнути з [PERSON] на користь банку суму боргу в розмірі 22548 грн. 28 коп. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved