Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк»)про визнання іпотечного договору недійсним. Вимоги мотивовано тим, що 10 січня 2016 року між позивачем та ТОВ «Південенерго» було укладено договір № 221 про часткову участь у будівництві, до якого було внесено зміни за умовами яких власником квартири № 49 став [PERSON] У вересні 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та нею укладено кредитний договір № ФО60796К, відповідно до умов якого вона отримала кредит зі сплатою відсотків. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 24 листопада 2006 року між нею та банком було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 02-23-Ф060796К-1947, предметом якого є майнові права на незакінчені будівництвом квартири № 48, № 49, № 52 по вул. К.Лібкнехта, 136 в м. Каховці. В липні 2016 року позивач дізналась про наявнсть паравової позиції, згідно з якою договори щодо передачі в іпотеку майнових прав є незаконними. Вважає, що договір іпотеки укладений з порушенням вимог ст.ст. 203, 215, 583 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про іпотеку». За вказаних обставин позивач просила визнати недійсним іпотечний договір № 02-23-Ф060796К-1947, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстру за № 4352; зняти заборону відчуження на трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кв. № 52; виключити записи про обтяження майнових прав на незакінчені будівництвом трикімнатні квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], кв. № 52 з Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер обтяжень № 4114104, 4114224, 413930) та з Державного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження № 4113736, 4113832, 4113499), а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивача на задоволені позовних вимог наполягала з підстав викладених в позові. Представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях. Крім того просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки про недійсність укладеного іпотечного договору позивач дізналася в день укладення останнього а тому на день звернення з даним позовом сплив строк позовної давності. Від приватного нотаріуса [PERSON], яка в судове засідання не зявилася, надійшла заяви про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не звився оповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань від нього не находило. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності третіх осіб. Вислухавши осіб, що прймали участь в розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № Ф060796К, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 59\~405 доларів США зі сплатою 13% річних, та з кінчевим строком повернення до 12 вересня 2020 року (а.с. 76 79). З метою забезпечення виконання кредитного договору, 13 вересня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладений іпотечний договір № 02-23-Ф060796К-1947, який було змінено на підставі додаткової угоди № 1 від 27 листопада 2006 року (а.с. 5 7, 80 85). За вказаним договором (п. 1.1) іпотекодавцем в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту Ф060796К, укладеним між сторонами 13 вересня 2006 року, передано іпотекодержателю в іпотеку майнові права на незакінчені будівництвом трикімнатні квартири № 48, № 49 та № 52 у будинку № 136 по вул. К.Лібкнехта у м. Каховці Херсонської області. Цього ж дня приватним нотаріусом [PERSON] в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 4114104, 4114224, 4113930 зареєстроване обтяження (заборона) на майнові права на незакінчені будівництвом трикімнатні квартири № 48, № 49 та № 52 у будинку № 136 по вул. К.Лібкнехта у м. Каховці Херсонської області та внесено в Державний реєстр іпотек відповідний реєстраційний запис № 413736. 4113832, 4113499 (а.с. 8 13). Як встановлено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити ЦПК України, іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). За змістом ч. ч. 1,3\~ст. 575 ЦК України\~іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Згідно з ч. 1\~ст. 576 ЦК України\~предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Законом України «Про іпотеку» (ст. 5 в редакції, що була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік обєктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 квітня 2013 року (справа № 6-8цс13), до набрання чинності Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Суд, дослідивши письмові докази, вбачає, що на момент укладення 27 листопада 2006 між АКБ СР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору № 02-23-Ф060796К-1597 від 13 вересня 2006 року, майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Наведене свідчить, що зміст даного правочину суперечить ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент його укладення), тому не відповідає встановленим ч. 1 ст. 203 ЦК України загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності паровичну це є підставою для визнання його недійсним в частині, що оспорюється та стосується прав позивача. Судом, доводи представника ПАТ «Укрсоцбанк» щодо порушення [PERSON] строків позовної давності оцінюються критично з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.28 своєї\~постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право вибору способу захисту порушеного права у випадку неналежного виконання умов кредитного договору в даному випадку має банк, і тому саме з обранням банком способу захисту, який полягав у зверненні стягнення на майно боржника (а не будь-якого іншого, передбаченого законом, стягнення заборгованості за кредитним договором), а не у звязку з укладенням договору іпотеки (як помилково вважає позивач), у відповідача й виникло право на захист свого права, яке він вважав порушеним. Отже, підстави для застосування позовної давності відсутні. З приводу позовних вимог щодо зняття заборони відчуження на спірні квартири та виключення записів про обтяження майнових прав на незакінчені будівництвом квартири, суд виходить з наступного. Обраний [PERSON] спосіб захисту своїх прав є неналежним. Суд не є органом, правомочним скасувати чи виключити будь-які записи про заборони відчуження чи обтяження. Законом України Закону України «Про нотаріат» (ст. 74) та пунктом 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, встановлено, що нотаріус, який накладав заборону, одержавши повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки), знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тобто, рішення суду про визнання спірного договору недійсним є підставою для зняття заборони відчуження квартири та для проведення державної реєстрації припинення відповідного обтяження нотаріусом, яким накладено заборону приватним нотаріусом Каховського нотаріального округу [PERSON] Вказані дії нотаріус вчинює виходячи з приписів наведених вище законодавчих та підзаконних актів. При відмові в їх вчиненні спір може бути вирішений в судовому порядку. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. Тому витрати по справі належить віднести на відповідача, їх розмір суд визначає в сумі 551,20грн.

Outcome: partial