Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

В серпні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, але надала суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 31 липня 2004 року сторони зареєстрували шлюб у Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 647 (а.с.3), від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб укладено між сторонами вперше. В позові позивачкою вказувалось про те, що протягом останнього року сімейне життя з відповідачем погіршилось, в звязку з чим з вересня 2015 року вони з відповідачем не підтримують шлюбних стосунків, на даний час разом не проживають, припинили шлюбно-сімейні відносини, їхнє спільне сімейне життя не склалося через непорозуміння з різних побутових причин, спірного майна не мають, відновлення сім»ї позивачка вважає не можливим за обставин вказаних вище. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. При цьому, в позові позивачкою вказувалось про те, що між нею та відповідачем досягнуто домовленості про те, що неповнолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишаться проживати з матірю, майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Також судом встановлено, у відповідності до свідоцтв про народження серії 1-КЕ № 131069, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави від 10 серпня 2004 року, та згідно свідоцтва про народження серії І-КЕ № 029572, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, від 06 червня 2006 року, сторони від спільного шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7,8). Відповідно до довідки № 6122 від 10.08.2016 року, виданої КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] ( а.с.10). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] працює в КП «ЖЕО №2» на посаді майстра технічної дільниці та її сукупний дохід склав за період з 01.04.2016 по 30.09.2016 року 24\~161,80 грн., що підтверджується довідкою з місця роботи № КП000000103 від 04.10.2016 року. Відповідач по справі [PERSON] працює з 03.12.2007 року в Спільному підприємстві «Полтавська газонафтова компанія», на посаді бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту та газ, та його сукупний дохід з квітня 2016 оку по вересень 2016 року становить 110\~839,97 грн.. Позивачка в позові вказувала, що діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON], являється батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], він зобовязаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Зважаючи на вказані обставини та факти, суд приходить до висновку про те, що про обґрунтованість та законність вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 33% з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у звязку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у звязку з вирішенням конкретної справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у сумі 551,20 грн., підлягають стягненню з відповідача [PERSON] у відповідності до положення статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved