Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] з позовом про припинення права власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 8,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області та визнання такого права за ним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що за рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.11.2007 року було звернено стягнення на належну йому вищевказану земельну ділянку, припинено його право власності на неї, а натомість новим володільцем цієї земельної ділянки визначено відповідача [PERSON] Згодом на підставі вказаного судового рішення відповідачем [PERSON] 08.11.2012 року було одержано на своє імя державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку, серії ЯК № 983322, яку потім останній відчужив за договором міни від 12.06.2013 року іншій особі відповідачу [PERSON] Посилаючись на скасування за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року вищезазначеного рішення суду першої інстанції, а відтак зникнення підстав згідно з якими відповідач [PERSON] набув права власності на спірну земельну ділянку, позивач просив припинити право власності на вказану земельну ділянку її нового володільця [PERSON], та визнати право власності на це нерухоме майно за ним. В ході судового розгляду справи, дізнавшись про подальше відчуження відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки іншій особі [PERSON] за договором міни, укладеного між ними від 31.07.2013 року, позивач, неодноразово доповнюючи та змінюючи свої позовні вимоги, остаточно просив через свого представника визнати недійсними державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON] та всі вищезазначені угоди міни, а також визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні посилаючись на обставини викладені в остаточній редакції позовної заяви, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання викликався належним чином, однак не зявився. Його представником [PERSON] направлено до суду письмове клопотання про необхідність відкладення розгляду справи, однак не зазначила поважності причини такого відкладення. Враховуючи те, що справа розглядається вже досить тривалий час і її розгляд затягувався в тому числі і через непоодинокі клопотання відповідача чи його представника про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вказаного відповідача та його представника за наявними доказами, що маються у справі.\~ Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про дату, час та місце розгляду судової справи повідомлялися належним чином, однак в судове засідання не зявилися та не повідомили суд про причину своєї неявки. Заяв про розгляд справи за їх відсутності не направляли. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], який посвідчував спірний правочин міни земельної ділянки, в судове засідання також не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду судової справи повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності чи будь-яких заперечень проти позову [PERSON] до суду не направив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе до такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] належала\~\~на праві власності земельна ділянка площею 8,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Ухвалою Новобузького районного суду\~\~Миколаївської області\~\~від 07.11.2007 року\~\~визнана мирова угода, укладена представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] за якою останній передав [PERSON] в рахунок погашення свого боргу, який перед ним за договором позики становить 25000 грн., вищезазначену\~земельну ділянку. У листопаді 2007 року [PERSON] знову звернувся до суду з позовом до [PERSON] вже з вимогами про звернення стягнення на цю земельну ділянку шляхом припинення права власності на неї та визнання права власності на спірну земельну ділянку за ним, посилаючись на те, що [PERSON]\~\~умови цієї мирової угоди не виконує. Рішенням Новобузького районного суду\~\~Миколаївської області\~\~від\~30.11.2007 року позов задоволено. Звернуто стягнення на належну [PERSON] земельну ділянку площею 8,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району, припинено право власності останнього на цю земельну ділянку та визнано право власності\~\~на цю ж земельну ділянку вже за [PERSON] Також встановлено порядок виконання рішення суду шляхом заборони компетентним органам відмовляти у виготовлені нового державного акту на ім'я\~[PERSON] Згідно з рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2013 року рішення Новобузького районного суду від 30.11.2007 року скасовано і ухвалено нове, за яким у задоволені відповідного позову відмовлено (а.с. 5-6). Однак, на підставі вищевказаного рішення суду першої інстанції, [PERSON] встиг отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯК № 983322 від 08.11.2012 року (т.1 а.с. 108-109). Як встановлено при судовому розгляді справи вказана земельна ділянка в подальшому двічі відчужувалася за договорами міни іншим громадянам (т. 1 а.с. 106-107). Так, 12.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі якого, земельна ділянка вибула у володіння [PERSON], а вже, 31.07.2013 року за аналогічним правочином, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим також вказаним приватним нотаріусом, вищевказана земельна ділянка відійшла у власність [PERSON] Згідно із частиною 3\~статті 152 ЗК України 2001 року\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, або судових рішень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися не тільки рішення відповідних органів, а і самі акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції у своєму рішенні від 01.07.2013 року встановлено незаконність отримання відповідачем [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, у звязку із скасуванням рішення Новобузького районного суду від 30.11.2007 року, на підставі якого йому і було видано державний акт, серії ЯК № 983322 від 08.11.2012 року, тому вказаний правовстановлюючий документ на землю підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги позивача у цій частині задоволенню. Що стосується вимог позивача про визнання недійсними договорів міни земельної ділянки, то суд, при їх вирішенні, дійшов таких висновків. Так, згідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. В\~ст. 203 ЦК України\~наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а в\~ст. 658 цього ж Кодексузакріплено право продажу товару за його власником. Тому, при наявності підстав для застосування положень ст. ст.\~203,\~658 ЦК України\~для визнання такого правочину недійсним, сторона такого правочину або інша заінтересована сторона може його оспорити. За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 7.11.2012року у справі №6-107цс12, при встановленні наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є передбачені ст. 388 ЦК України\~підстави, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Пунктом 3 ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~передбачено, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньою волі іншим шляхом. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у Постановах від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14, і від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14, за якими захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразове відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.\~387\~та\~388 ЦК України. В той же час, передбачені ст. ст.\~140-149,\~152 ЗК України 2001 року, ст. ст.\~215,\~216,\~387,\~388 ЦК України\~способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обовязкове одночасне застосування законом не передбачено. Отже, речове право на спірну земельну ділянку набуто відповідачкою [PERSON] від відповідача [PERSON], який в свою чергу, його набув від відповідача [PERSON], за яким рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30.1.2007 року визнано право власності на спірну земельну ділянку в порядку звернення стягнення в межах боргу позивача [PERSON], та на яку видано державний акт. Позивач не є стороною за оспорюваними договорами міни, при цьому, вимог про витребування майна він не предявив, водночас, обраний ним спосіб захисту порушених прав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 658, ч. 1ст. 215 ЦК України, шляхом визнання цих угод міни недійсними, не підлягає застосуванню для відновлення його прав у тих спірних правовідносинах, які виникли між ним та добросовісним набувачем за укладеною останню оспорюванною угодою, а відтак у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи вимоги позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку за ним, як за останнім законним володільцем, суд виходить з того, що існує інше рішення суду, в іншій цивільній справі між цими сторонами, яке набрало законної сили і до цього часу не скасоване, згідно з яким останній перестав бути власником спірної земельної ділянки. Так, як вже зазначалося судом, за ухвалою Новобузького районного суду від 07.11.2007 року, визнано мирову угоду у цивільній справі між представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], за якою останній передав [PERSON] в рахунок погашення свого боргу\~належну йому спірну земельну ділянку, а тому його вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, за чинності відповідного судового рішення, задоволенню не підлягає. Така ж позиція міститься і у згаданій постанові Верховного Суду України від 16.04.2014 року по справі № 6-14цс13. За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача судовий збір, понесений ним у звязку з розглядом справи пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, зокрема у розмірі 114,70 грн. В той час з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно до тих вимог у задоволенні яких йому було відмовлено і які ним оплачені судовим збором не були. Так, у звязку з тим, що позовні вимоги про визнання право власності (судовий збір сплачений позивачем у розмірі 250 грн.) та визнання недійсними договору міни від 31.07.2013 року (заявлена в липні 2014 року, судовий збір за існуючою на той час ставкою у розмірі 243,60 грн. оплачений позивачем не був) та договору міни від 12.06.2013 року (заявлена у червні 2015 року судовий збір за існуючою на той час ставкою у розмірі 243,60 грн. оплачений позивачем не був) судовим збором оплачені не були при збільшенні позовних вимог і, у підсумку, судом у їх задоволенні було відмовлено, тому різницю недоплаченого судового збору, яка становить у сумі 487,20 грн., належить стягнути з [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial