Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, визначивши третьою особою Першу Дніпровську державну нотаріальну контору. Ухвалою судді Демидової С.О. від 20.09.2016р. позовну заяву залишено без руху і наданий позивачеві строк для усунення її недоліків (а.с. 3 т. 1 ). Ухвалою суду від 30.11.2016р. позовну заяву визнано неподаною і повернуто позивачеві (а.с. 9 т. 1 ). За результатам оскарження вказаної ухвали постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.08.2020р. ухвалу суду від 30.11.2016р. скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 32-34 т. 1). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.01.2021р. відмовлено відповідачі [PERSON] у задоволенні заяви про роз`яснення вказаної постанови (а.с. 152 - 153 т. 1). Згідно із протоколом автоматичного розподілу від 10.08.2020р. справу передано на розгляд судді Наумовій О.С. (а.с. 37 т. 1). Ухвалою судді Наумової О.С. від 12.08.2020р. позовну заяву залишено без руху, через те, що у матеріалах справи була відсутня позовна заява та письмові докази на підтвердження її вимог, а також не був сплачений судовий збір та наданий позивачеві строк для усунення її недоліків (а.с. 38 т. 1 ). Позивачем в особі представника - адвоката Мельниченка В.М. (діє на підставі ордеру від 05.06.2020р. - а.с. 80 т. 1) усунуті недоліки шляхом подання 14.08.2020р. позовної заяви і сплати судового збору (а.с. 40 - 48 т. 1). Ухвалою судді Наумової О.С. від 19.08.2020р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 82 т. 1). Ухвалою суду від 24.09.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання представнику позивача [PERSON] - адвокатові Мельниченку В.М. про об`єднання даної цивільної справи в одне провадження з цивільною справою № 201/5907/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи - державний нотаріус Першої Дніпровська державна нотаріальної контори, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу) про встановлення факта постійного проживання зі спадкодавцем і визнання права власності (а.с. 101 т. 1). 27.10.2020р. позивач надав уточнену позовну заяву (а.с. 117 - 123 т. 1) Ухвалою суду від 03.11.2020р. за клопотанням представника позивача витребувано докази, витребувано від державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 127 т. 1). Ухвалою суду від 10.12.2020р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено представникові відповідачки - адвокатові Гаврилюк Л.В. у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки відсутні передбачені ЦПК України підстави для залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 222 - 224 т. 1). Підготовче засідання у справи закрите 18.02.2021р. (а.с. 5 т. 2). В обґрунтування позовних вимог (у уточнений редакції - а.с. 118 - 123 т. 1) позивач посилався на те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 14.10.1996р. видано свідоцтво про право сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З січня 1997 року позивач [PERSON] проживає в Німеччині за адресою [ADDRESS] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/5 частки вказаної квартири. Свідоцтво на право власності і технічний паспорт зберігалися у батька позивача [PERSON] . Після його смерті документи забрала відповідачка [PERSON] 05.09.2014р. [PERSON] приїхав в Україну і звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі його заяви заведена спадкова справа. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті також відкрилась спадщина, яка складається з 1/5 частки вказаної квартири, а також садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Позивач звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , на підставі його зави заведена спадкова справа. Окрім позивача спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є відповідачка [PERSON] . Однак у встановлений законом строк вона із заявою про прийняття спадщини не зверталася. У [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на квартиру. Натомість відповідачка [PERSON] стверджувала, що в неї він також відсутній, чим перешкоджала вступу у спадщину. Постановою нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК від 17.08.2016р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. У зв`язку з чим [PERSON] у серпні 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання права власності у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу та в порядку спадкування за законом після смерті батька. В жовтні 2016 року позивачеві стало відомо про те, що спірна квартира 26.07.2013р. була в цілому подарована відповідачці [PERSON] за договором дарування від 26.07.2013р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л.Г., КП «ДМТІ») про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017р. по справі № 201/15116/16-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2017р. апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017р. змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін. В лютому 2018 року [PERSON] знову звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л. Г., КП «ДМТІ») про визнання недійсним договору дарування квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. по справі № 201/1550/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги [PERSON] задоволені. Визнано недійсним договір дарування квартири від 26.07.2013р., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і обдарованою [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2019р. за результатами оскарження вказаного рішення [PERSON] рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування відмовлено. Поставною колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.04.2020р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2019р. скасовано. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. залишено в силі. Поставною нотаріуса від 19.06.2020р. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , у зв`язку із тим, що позивач не надав оригінал правовстановлюючих документів на спадкове майно. [PERSON] як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] і після смерті Матері [PERSON] відповідно до ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Однак відповідачка [PERSON] утримує в себе і не надає для вчинення нотаріальних дій оригінал свідоцтва про право власності, у зв`язку з чим цей документ для позивача є втраченим. У зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду з цим позовом. На підставі наведеного, посилаючись на норми ст.ст. 321, 392, 1216, 1217, 1223, 1258, 1262, 1269, 1270 ЦК України, просив: визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку із втратою свідоцтва про право власності на квартиру; визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкуванням за законом після смерті батька [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкуванням за законом після смерті матері [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач - Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнав. 29.10.2020р. представник відповідача - Кишковар Н.А. (діє на підставі довіреності від 20.03.2020р. - а.с. 130 т. 1) надала відзив на позовну заяву (а.с. 125 - 127 т. 1), у якому вважала, що Дніпровська міська рада не повинна відповідати за цим позовом, просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача 06.11.2020р. надав відповідь на відзив відповідача - Дніпровської міської ради (а.с. 145 - 146 т. 1), у якому наполягав на вимогах до вказаного відповідача. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Гаврилюк Л.В. (діє на підставі ордеру від 03.11.2020р. - а.с. 151 т. 1) в судове засідання не з`явилися. При цьому, в ухвалі про відкриття провадження судом було роз`яснено право відповідача подати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження (а.с. 82 т. 1), копія ухвали отримана відповідачкою 01.09.2020р. (а.с. 114 т. 1), в подальшому конверти, скеровані судом на адресу відповідачки поверталися із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 131 - 132, 138 - 139 т. 1). Представник відповідачки адвокат Гаврилюк Л.В. 12.11.2020р. знайомилася із матеріалами справи (а.с. 150 т. 1), брала участь у підготовчому засіданні (а.с. 214 т. 1), заявляла клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у задоволенні якого було відмовлено. В подальшому, справа, що призначалася до розгляду на 25.01.2021р. і про що представник відповідачки була повідомлена належним чином (а.с. 225 т. 1), була знята із розгляду у зв`язку із тим, що відповідачка подала заяву про роз`яснення постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.08.2020р., у якій просила роз`яснити, на підставі якого позову (первинного або поданого у майбутньому) справу направлено для розгляду до суду першої інстанції (а.с. 229 - 230 т. 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.01.2021р. у задоволенні заяви про роз`яснення було відмовлено (а.с. 152 - 153 т. 1). В підготовче засідання, призначене на 18.02.2021р. відповідачка і її представник знову не з`явилися, натомість 04.02.2021р. відповідачка через канцелярію суду надала заяву, у якій знову просила суд першої інстанції роз`яснити, якою статтею керувався суд, коли продовжив розгляд справи без наявності у матеріалах первинного позову. При тому, що надання судом роз`яснень учасникам справи під час її розгляду взагалі не передбачено нормами ЦПК України, а клопотання представника відповідачки про залишення позову без розгляду з аналогічних підстав було розглянуте судом у присутності представника відповідачки, і у задоволенні його було відмовлено з посиланнями на норми ЦПК України (а.с. 224 т. 1). В судове засідання, призначене на 09.03.2021р. відповідачка і її представник знову не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися судом належним чином, представник відповідачки був також повідомлений шляхом направлення телефонограми (а.с. 6-7 т. 2). Отже, хоча відповідачка правом на надання відзиву не скористалася, вона, а також її представник є обізнаними про наявність віднесеного на розгляд суду спору, про суть цього спору, що вбачається з клопотань до суду, інших матеріалів справи, то вищевказані обставини виключають сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах, з метою дотримання розумних строків розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, копію ухвали отримав 01.09.2020р. (а.с. 113 т. 1), в подальшому конверти, скеровані судом на адресу відповідачки поверталися із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 131 - 132, 138 - 139 т. 1), правом на надання відзиву, пояснень не скористався, заяв, клопотань на заявляв. Представник третьої особи - Першої Дніпровської ДНК в судове засідання не з`явився. 10.09.2020р. від завідувача нотаріальної контори Водолазської Н.В. надійшла заява про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори (а.с. 85 т. 1). На вимогу суду нотаріусом були надані копії спадкових справа (а.с. 156 - 214 т. 1). Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав повністю і просив їх задовольнити. Представник відповідача - Дніпровської міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просили відмовити у їх задоволенні з огляду на те, що міська рада не є належним відповідачем по справі. Суд, вислухавши в судовому засіданні позиці сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 14.10.1996р. видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , копія якого долучена позивачем до матеріалів справи. Квартира належить на праві спільної сумісної власності (а.с. 52 т. 1). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] (а.с. 173 т. 1). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири. [PERSON] з січня 1997 року проживає у Німеччині за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відмітками у паспорті (а.с. 174 - 176 т. 1). Як вказує представник позивача, свідоцтво на право власності і технічний паспорт зберігалися у батька позивача [PERSON] , а після його смерті документи забрала відповідачка [PERSON] . 05.09.2014р. [PERSON] звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі його заяви заведена спадкова справа № 567-2014 (а.с. 172 - 214 т. 1). Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 17.08.2016р. відмовлено позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки у заявника був відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно (а.с. 185 т. 1). Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 11.06.2020р. відмовлено відповідачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки заявниця пропустила установлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 186 - 187 т. 1). [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с. 159 зв. бік. т. 1). Після її смерті також відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири, а також садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.12.2015р., виданого Солонянським РУЮ Дніпропетровської області (а.с. 57 т. 1). 17.08.2016р. [PERSON] звернувся до Першої Дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі його зави також заведена спадкова справа № 494-2016 (а.с. 158 - 171 т. 1). Поставною державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНК Білецької В.І. від 19.06.2020р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки у заявника були відсутні правовстановлюючі документ на спадкове нерухоме майно (а.с. 170 т. 1). 25.11.2016р. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася також донька померлої [PERSON] (а.с. 159 т. 1). Як видно із матеріалів справи квартира за адресою: [ADDRESS] , була подарована [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідачці [PERSON] на підставі договором дарування, серії та номер 3180, посвідченого 26.07.2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.Г. (а.с. 200 - 201 т. 1). [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус ДМНО Батова Л.Г., КП «Дніпропетровське МТІ») про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017р. по справі № 201/15116/16-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] (третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Л.Г., КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради) про визнання недійсним договору дарування - відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2017р. апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017р. змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін. [PERSON] повторно звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. по справі № 201/1550/18 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним договору дарування квартири - задоволені. Визнано недійсним договір дарування квартири від 26.07.2013р., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і обдарованою [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Людмилою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 3180 (а.с. 61 - 65 т. 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2019р. за результатами оскарження вказаного рішення [PERSON] рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування відмовлено (а.с. 66-67 т. 1). Поставною колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.04.2020р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.03.2019р. скасовано. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2019р. залишено в силі (а.с. 68 - 72 т. 1). У цій справі судами було встановлено, що 04.10.2016р. через представника [PERSON] позивач дізнався, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира 26.07.2013р. була подарована відповідачці [PERSON] за договором дарування (серія та номер: 3180, посвідченого 26.07.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ Батовою Л.І. Суд дійшов висновку, що оспорюваним правочином порушено право позивача на розпорядження спільною сумісною власністю (ч. 2 ст. 369, ч. 4 ст. 369 ЦК України), оскільки спірний договір вчинений без врахування його думки як співвласника, а тому з цих підстав визнав такий договір недійсним з моменту його укладення. У матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження зміни форми власності співвласниками зазначеної квартири, зі спільної сумісної на спільну часткову. А відтак дарувальники - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відчужили по 1/5 частині квартирі, належній їм на праві спільної сумісної власності, без згоди на те іншого співвласника, чим порушили вимоги ст. 369 ЦК України. При цьому, суд відхилив доводи відповідачки про те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки той з січня 1997 року проживає у Німеччині, у вересні 2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , в серпні 2016 року він звернувся з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частину квартири, але нотаріусом було йому відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Таким чином, в серпні 2016 року позивач не мав у своєму розпорядженні правовстановлюючого документа на квартиру. При цьому, вказував, що свідоцтво про право власності було у його батька, а після його смерті не знайшлося. Позивач вказує, що відповідачка [PERSON] не надає для здійснення нотаріальних дій оригінал свідоцтва про право власності, цей документ для позивача є втраченим. Через це позивач не може отримати свідоцтва на право спадщини після смерті батьків і зареєструвати за собою право власності на 1/5 частку, що належить йому на підставі цього свідоцтва. Тому він звернутися до суду з цим позовом про визнання права власності у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановами нотаріуса від 17.08.2016р. і від 19.06.2020р. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю в нього правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Разом із тим, судом установлено, що вищенаведеним рішенням суду встановлено, що оригінал правовстановлюючого документа у позивача відсутній, оскільки від знаходиться у відповідачки, його копія була пред`явлена позивачем нотаріусу при поданні заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с. 198 т. 2). Окрім того, наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру підтверджується листом КП «Дніпропетровське БТІ» від 24.03.2015р. № 2929, наданим на запит нотаріуса (а.с. 180 т. 1). Отже позивач через вказані обставини не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку із втратою свідоцтва про право власності позивач не може зареєструвати за собою право власності на належну йому у праві спільної сумісної власності 1/5 квартиру, що зумовило його звернення до суду із цим позовом. Право позивача підлягає захисту судом шляхом визнати за [PERSON] права спільної сумісної власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач звернувся до суду через об`єктивні обставин, незалежні від його волі, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну частку квартири і будинку, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. [PERSON] як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] і після смерті Матері [PERSON] відповідно до ст. 1269 ЦК України, оскільки своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Як видно із матеріалів спадкових справ, спадкоємиця [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] заяву про прийняття спадщини не подавала. Відтак, позивач є спадкоємцем 1/5 частини квартири, яка залишилася після смерті батька [PERSON] . Також позивач [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частку садового (дачного) будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , який залишився після смерті матері [PERSON] . Разом із тим, як видно із матеріалів справи, 25.11.2016р. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (померла [INFO] ) звернулася також донька - відповідачка [PERSON] (а.с. 159 т. 1). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відтак, [PERSON] своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матерів, і нотаріусом їй не відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, тому [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином, після смерті матері [PERSON] позивач і відповідачка як спадкоємці першої черги успадковують по 1/10 частин спірної квартири. Також відповідачка [PERSON] є спадкоємицею 1/2 частку садового (дачного) будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , який залишився після смерті матері [PERSON] . З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за ним права власності на 1/5 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкуванням за законом після смерті батька [PERSON] , визнання за [PERSON] права власності на 1/10 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері [PERSON] , а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку садового (дачного) будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкуванням за законом після смерті матері [PERSON] . Вимоги позивача до Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню, оскільки за змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У даному випадку, право на спадщину оспорюється іншим спадкоємцем, спадщина судом не визнана відмерлою, спадщина не є самочинним будівництвом, а тому орган місцевого самоврядування не є належним відповідачем по справі, у зв`язку із чим позовні вимоги до останнього не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна. Відповідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позову майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем сплачено 10 510,00 грн. за чотири вимоги майнового характеру (а.с. 41 т. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволений частково (частково задоволена одна з позовних вимог майнового характеру), з відповідачки слід стягнути судовий збір у розмірі 9 196,25 грн. (10510,00 грн. - (10510,00 грн./4 = 2627,5 грн./2 = 1 313,75 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial