Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

В позовній заяві зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 11 листопада 2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконував зобов`язання по договору внаслідок чого станом на 20.01.2020 року виникла заборгованістьв сумі 16107,37 грн., що складається з наступного: 9821,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 9821,62 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1882,05 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 3160,49 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нарахована комісія, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 743,21 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 березня 2020 рокувідкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвала суду про відкриття провадження у справі з цивільним позовом і долученими до нього матеріалами надсилалася відповідачу [PERSON] за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ), однак на адресу суду повернулася поштова кореспонденція з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди представника позивача, яка міститься у адресованій суду заяві (а.с.39), суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що 11 листопада 2010 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов в Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.13). [PERSON] в анкеті-заяві погодився на приєднання до Умов в Правил надання банківських послуг ПАТ КБ ПриватБанк, які розміщені на офіційному сайті банку а мережі Інтернет, які разом з Пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. На підставі вказаної анкети-заяви [PERSON] тримав кредитну картку Універсальна № [NUMBER] , дата відкриття рахунку 11.11.2010 року, із встановленим кредитним лімітом в сумі 1500,00 грн. При оформленні кредитної картки позичальник [PERSON] також був ознайомлений з фінансовими умовами надання кредитної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду», про що свідчить довідка про умови кредитування від 11 листопада 2010 року (а.с.14). Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду» від 11 листопада 2010 року містить наступні умови кредитування: базова ставка % на місяць 3%, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - базова процентна ставка по договору/ 30 - нараховується за кожен день прострочки кредиту; 1% від заборгованості, але не менше ніж 30 грн. на місяць, яка нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочки по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму 50 грн. і більше; штраф - 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. З виписки по особовому рахунку за платіжною карткою № [NUMBER] і довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що 11 листопада 2010 року на зазначену картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн., 03.03.2011 року ліміт було збільшено до 700 грн., 09.04.2011 року ліміт збільшено до 800 грн., 25.05.2011 ліміт збільшено до 900 грн., 21.08.2011 року ліміт було збільшено до 1200 грн., 25.10.2011 року ліміт збільшено до 2400 грн., 23.06.2012 року ліміт збільшено до 3000 грн., 14.01.2013 року ліміт збільшено до 3700 грн., 31.01.2017 року ліміт збільшено до 3900 грн., з 07.08.2018 року ліміт знижено до 0 грн. В позовних вимогах АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором, яка складається з 9821,62 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 1882,05 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625, 3160,49 грн. пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 5000 грн. - штраф (фіксована частина), 743,21 грн. штраф (процентна складова). На підтвердження розміру зазначеної заборгованості позивач надав три розрахунки розміру заборгованості за договором №б/н від 11 листопада 2010 року. З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.11.2010 року станом на 31.05.2015 року (а.с.5-8), розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.11.2010 року станом на 30.10.2019 року (а.с. 9-11) вбачається, що всупереч встановленій у Довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду» від 11 листопада 2010 року базовій ставці процентів за користування кредитом 3% на місяць, що становить 36% річних, за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2019 року позичальнику [PERSON] нараховані відсотки за користування кредитом з розрахунку 3,6% на місяць, що становить 43,2% річних. Отже, дослідивши зазначені розрахунки, судом встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом з застосуванням підвищеної процентної ставки 3,6% на місяць (43,2% річних) суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді. Обґрунтовуючи своє право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 11 листопада 2010 року, позивач посилається на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», в редакції, що діяла на момент підписання заяви та «Тарифи Банку», як невід`ємні частини спірного договору і передбачає можливість односторонньої зміни Тарифів та інших умов договору. Проте, до позовної заяви не надано Умови та Правила надання банківських послуг, які містять підпис відповідача [PERSON] , отже відсутні підтвердження того, що саме ті Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), на підставі статей 207, 626, 628, 638, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. В даному випадку сторони уклали кредитний договір, умови якого відображені в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування. У довідці про умови кредитування зазначено, що базова процентна ставка становить 3% на місяць (36 % на рік), її зміна не передбачена, а отже підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами є неправомірним, а розрахунок заборгованості за договором не відповідає умовам укладеного позивачем кредитного договору. Крім того, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи. Згідно Довідки АТ КБ «ПриватБанк» позичальнику [PERSON] на підставі кредитного договору були надані кредитні картки № [NUMBER] із терміном дії до червня 2014 року, № [NUMBER] із терміном дії до листопада 2014 року, [NUMBER] із терміном дії до вересня 2018 року, [NUMBER] із терміном дії до червня 2019 року. Доказів того, що відповідач [PERSON] по закінченні строку дії відповідної кредитної картки отримувала інші кредитні картки в порядку, передбаченому Умовами та Правилами надання банківських послуг, та відповідно строк дії кредитного договору продовжувався, позивачем суду не надано. Таким чином, строк виконання зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору закінчився останнім днем червня 2019 року у зв`язку із закінченням строку дії останньої кредитної картки, тому після 30.06.2019 року банк не має правових підстав для нарахування процентів і неустойки (пені і штрафів) за кредитним договором. За таких обставин, вимоги Банку про стягнення заборгованості за процентами та неустойки (пені і штрафу) нарахованими в період 1 липня 2019 року по 31 жовтня 2019 року (суми нарахованих відсотків і пені відображені в розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 11.11.2010 року станом на 31.10.2019 року), є необґрунтованими. Крім того, з розрахунку заборгованості за договором б/н від 11.11.2010 року станом на 01.04.2015 року (а.с.5-8) вбачається, що у позичальника [PERSON] існувала заборгованість за кредитом в сумі 3697,76 грн., заборгованість за відсотками в сумі 119,70 грн.; графа 3 розрахунку заборгованості за договором б/н від 11.11.2010 року станом на 30.10.2019 року (а.с.9-11) підтверджує, що за період з 01 червня 2015 року по 30 жовтня 2019 року витрати клієнтом кредитних коштів складають 4166,82 грн., а всього витрати кредитних коштів складають 7831,58 грн. (3697,76 грн. + 4166,82 грн.), і саме ці кошти є фактично отриманими відповідачем та підлягали поверненню банку. Крім того, з розрахунку заборгованості за договором б/н від 11.11.2010 року станом на 30.10.2019 року (а.с.9-11) вбачається, що з 01 червня 2015 року позивач змінив порядок проведення розрахунку, і ввів додаткову графу 4 до розрахунку «відсотки погашені за рахунок кредиту», внаслідок чого за період з 01 червня 2015 року по 30 жовтня 2019 року відповідачу нараховані відсотки за користування кредитом в сумі 12 144,39 грн. з розрахунку підвищеної процентної ставки в розмірі 3,6%, сплата якої не передбачена договором і доказів узгодження таких дій банку із позичальником матеріали справи не містять, і які були погашені за рахунок кредиту, тобто тіло кредиту безпідставно збільшено на вищезазначену суму, проте фактично зазначена сума позичальником не витрачалася, а тому визначена банком заборгованість за простроченим тілом кредиту з урахуванням відсотків є необґрунтованою. Також з розрахунків заборгованості за договором б/н від 11.11.2010 року станом на 30.10.2019 року (а.с.9-11) встановлено, що за період з 01 червня 2015 року по 30 жовтня 2019 року позичальник [PERSON] сплатив банку на погашення кредиту 17 627,31 грн., що відображено в графі 21 розрахунку «сума погашення за наданим кредитом», а також у кінцевому підсумку розрахунку, в тому числі: погашено заборгованості за тілом кредиту - 10598,20 грн., погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту - 3777,73 грн., погашено заборгованості по пені - 3251,38 грн. Отже, сплачена відповідачем [PERSON] сума погашення за наданим кредитом фактично перевищує суму витрат кредитних коштів. Розглядаючи вимоги Банку про стягнення з позичальника [PERSON] відсотків, нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України, суд виходить з наступного. За положенням ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 11.11.2010 року між Приватбанком і [PERSON] станом на 20.01.2020 року (а.с.12) слідує, що нарахування в порядку ст.625 ЦК України на тіло кредиту проводилося Банком на поточне і на прострочене тіло кредиту із розрахунку 86,4% на місяць. Зважаючи на те, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту узгодження із позичальником вказаної відсоткової ставки на прострочене тіло кредиту, та взагалі наявності будь-якої суми заборгованості за кредитом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до ч. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тлумачиться як основопо\-ложний принцип судочинства. Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також інших випадках, передбачених законом. Звертаючись до суду з відповідним позовом кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства як принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченого тіла кредиту, відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, пені і штрафів, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. За правилами ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останньому, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed