Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та [PERSON], який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області 22 серпня 2015 року, актовий запис № 1737. На обґрунтування даного позову було зазначено, що дійсно проживав із відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, також до реєстрації шлюбу у них 19 липня 2013 року народилася спільна донька [PERSON]. Причиною розірвання шлюбу є те, що у сторін не склалося спільне життя, шлюбні відносини між ними фактично припинені з лютого 2017 року. Позивач вважає, що подальше спільне життя є неможливим. Суперечки про поділ майна, яке є їхньою спільною власністю, немає. В судовому засіданні представник позивача заявлену вимогу підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Відповідно до ст. 158 ЦПК України, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. За вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно і всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на правову підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судом встановлено, що 22 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого остання змінила прізвище на «Ярошинська», що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ТП № 155756, виданим 01 серпня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області (а.с.4). Як вбачається із свідоцтва про народження № 288063, виданого 01 серпня 2017 (а.с.5), [PERSON] народилася 19 липня 2013 року в місті Житомирі та її батьками є сторони у справі. На даний час позивач проживає у Німеччині, але із даним позовом [PERSON] звернувся до суду в України, а саме до Корольовського районного суду м. Житомира, оскільки відповідач на час звернення до суду проживала в місті Житомирі за місцем своєї реєстрації за адресою: м. Житомир, площа Польова, 18 кв.123. У відповідності до ст. 111 ЦПК України, підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України. Крім того, у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до ст. 111 ЦПК Верховний Суд України визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні. Розглядаючи спір по суті, суд виходив з положень Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (надалі Закон № 2709-IV), а саме з положень 75 цього Закону, які передбачають, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. При цьому п.7 ст. 76 Закону № 2709-IV передбачає, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: ..дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Враховуючи, що шлюб було зареєстровано на території України, а саме у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, а відповідач була зареєстрована і проживала в межах території, на яку поширюється юрисдикція Корольовського районного суду м. Житомира, суд вважає за можливе й вирішити питання про його розірвання саме в цьому ж суді, при цьому суд враховує, що це не перешкоджає легалізації рішення суду у цій справі на території Німеччини. Суду не було надано доказів того, що відповідач по справі не має паспорта громадянина України, що є підставою для відмови у державній реєстрації актів цивільного стану зміни імені та розірвання шлюбу на території України. Таким чином, позивач обґрунтовано звернувся із даним позовом до Корольовського районного суду міста Житомира. Що стосується вимог позивача про розірвання шлюбу, то вони є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному об`ємі, виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З'ясувавши фактичні відносини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, а саме: неможливість подальшого сумісного життя, відсутність взаєморозуміння між сторонами, їх фактичне припинення сімейно-шлюбних відносин з лютого 2017 року, а також відсутність бажання позивача примиритися, його наполягання на розірванні шлюбу, за клопотанням представника відповідача її довірительці судом надавався строк для примирення з позивачем, проте примирення не відбулось, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересах позивача, що має істотне значення і встановлено судом, тому позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягає до задоволення, доказів зворотного суду надано не було. Також слід зауважити на тому, що згідно до законодавства України (глава 8 СК України), дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тому, сторонам по справі ні що не перешкоджає для вирішення спору про розподіл сумісно нажитого майна поза вирішенням питання про розірвання шлюбу. На підставі викладеного, ст. ст. 75, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 104, 105, 110, 111, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved