Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON], малого приватного підприємства фірми «Прип'ять», державного реєстратора комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради Мельника Андрія Володимировича про скасування записів про право власності та рішення державного виконавця, витребування гаражів та передачу у власність звернувся [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та скасувати запис про право власності №15786804 та рішення державного реєстратора Мельника Андрія Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30825877 від 08 серпня 2016 року щодо реєстрації права власності на гараж [NUMBER], загальною площею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою Рівненська область [ADDRESS]; скасувати запис про право власності №15785986 та рішення державного реєстратора Мельника Андрія Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30825103 від 08 серпня 2016 року щодо реєстрації права власності на гараж [NUMBER], загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою Рівненська область [ADDRESS]; витребувати приміщення гаражів [NUMBER], [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] шляхом їх передачі у власність [PERSON] та стягнути з відповідачів солідарно судові витрати, а саме сплачений судовий збір та витрати за надану правову допомогу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача МПП «Прип»ять» заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні відповідач державного реєстратора комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради Мельник А.В. заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 грудня 1995 року між [PERSON] (замовником) та малим колективним підприємством «Авангард» (виконавцем) було укладено договір №6-1-34. Відповідно до п.1.1. договору №6-1-34 виконавець будує в 1993-1996 роках в м.Рівне по вул.Млинівській гаражний комплекс на 70 гаражів для зберігання приватних та службових легкових автомобілів і здає в експлуатацію не пізніше 1 жовтня 1996 року. Відповідно до п.1.2. договору №6-1-34 після укладення даного договору заявник протягом п'яти днів перераховує на рахунок виконавця повну вартість гаражів в гаражному комплексі в сумі [NUMBER] (один мільярд двісті п'ятдесят мільйонів) крб. Сума оплачена за гаражі є остаточною. Відповідно до п.1.3. договору №6-1-34 виконавець по закінченню будівництва гаражного комплексу передає замовнику у повну вартість на підставі чинного договору три гаража, означених в плані забудови під [NUMBER] з необхідною документацією для реєстрації права власності в державних органах. Відповідно до п.1.4. договору №6-1-34 у випадку реорганізації ліквідації або зміни форми власності виконавця до завершення будівництва гаражного комплексу, незавершене будівництво вказаних в п.1.3. договору гаражів, є власністю замовника як незавершене будівництво. На виконання п.1.2. договору [PERSON], як замовник на будівництво гаражів виконав свої грошові зобов'язання по оплаті вартості їх будівництва та 29 грудня 1995 року згідно квитанції №110 перерахував грошові кошти в розмірі 1 000 000 000,00 карбованців. Також, цього числа згідно квитанції до прибуткового касового ордеру позивачем було оплачено додатково 250 000 000 карбованців. Отже, свої зобов'язання за умовами договору позивач виконав в повному обсязі, здійснив оплату повної вартості гаражів, та з урахуванням мети укладення договору отримав у власність придбані гаражі. На виконання своїх зобов'язань за умовами договору, 10 листопада 1998 року між сторонами ([PERSON] та ЗАТ «Авангард») було підписано акт передачі гаража від ЗАТ «Авангард» замовнику, згідно якого ЗАТ «Авангард» було передано у власність гаражі [NUMBER] на першому поверсі. Тобто, сторонами було виконано свої зобов'язання за умовами вказаного договору і позивач став власником п'ятьох гаражів [NUMBER] та використовував свою власність згідно закону. Набуття права власності у відповідності до ст.328 ЦК України це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти. Позивач виконав свої грошові зобов'язання за договором, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права власності на об'єкт будівництва. Право власності позивача на гаражі також підтверджено рішенням Рівненського міського суду від 11 липня 2014 року у справі №569/17391/13-ц за позовом [PERSON] та Малого приватного підприємства фірми «Прип'ять», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Авангард» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Рішення набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом Рівненської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які своїми ухвалами залишили рішення без змін. Згідно п.4 резолютивної частини вказаного судового рішення визнано за [PERSON] право власності на приміщення гаражів [NUMBER]. Рішення судів набрали законної сили та мають преюдиційне значення при розгляді цієї справи. Згідно преамбули та ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Маючи намір зареєструвати право власності на гаражі на підставі рішення суду, в серпні 2016 року позивачу стало відомо, що право власності на гараж №№68 та 69, які є його власністю 03 серпня 2016 року зареєстровано за відповідачем у справі [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на гараж №№68,69 було зареєстровано державним реєстратором Мельником А.В. згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30825877 від 08 серпня 2016 року та індексний номер 30825103 від 08 серпня 2016 року. Підставою для реєстрації права власності вказано, що акт приймання-передачі нерухомого майна від 27 липня 2016 року укладеного між ПММ фірмою «Припять» та [PERSON], договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2000 року, протокол загальних зборів МПП фірми «Прип»ять» №2 від 27 липня 2016 року. Вказані дії порушують право власності [PERSON] на належні йому гаражі, а тому він вимушений був звернутись до суду з позовом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317,,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] було оформлено правочином у вигляді акту приймання-передачі від 27 липня 2016 року без номера. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статі 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно з статтею 236 ЦК України такий правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи із змісту ч.1 ст.216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим, згідно з ч.3 ст.216 ЦК України загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребовувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребовувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набував не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли мано придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову, якщо є підстави , передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребовувати майно у добросовісного набувача. Укладаючи правочин у вигляді акту приймання-передачі відповідачі були обізнані, що власником спірних гаражів є позивач [PERSON], однак без його згоди укладають правочин яким позбавляють останнього права власності яке охороняється законом. З огляду на викладене, суд вважає, що приміщення гаражів №№68 та 69 мають бути витребувані з власності [PERSON], як недобросовісного набувача. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстраціє прав є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження… Частиною 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Враховуючи, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень порушує право власності позивача на належні йому гаражі, оскільки вказані рішення встановлюють юридичні факти з метою повного відновлення порушеного права власності позивача суд вважає, що вказані рішення підлягають скасуванню. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду представником позивача було сплачено судовий збір в розмірі 2102,40 грн. згідно наявних в матеріалах справи квитанцій та витрати за надану правову допомогу в розмірі 1500,00 грн., рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved