Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07.07.2021р. надійшла [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» про визнання протиправними та скасування наказів від 15.02.2021р. та від 18.06.2021р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 12.07.2021р. позовна заява була залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем недоліків поданого позову, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 03.08.2021р. позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№68-69). Судом не знайдено достатніх підстав для задоволення клопотань представника позивача - адвоката Шпакової О.С. (діє на підставі ордеру від 12.08.2021р. - а.с. № 80 т. № 1) від 16.08.2021р. та від 02.11.2021р., а також клопотання представника відповідача - адвоката Сініциної С.І. (діє на підставі довіреності від 30.08.2021р. - а.с. № 86 т. № 1) від 01.09.2021р. (а.с. № 72, 83-85 т. № 1, а.с. № 64-66 т. № 2) про перехід до розгляду цивільної справи зі спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в загальне позовне провадження, оскільки питання про призначення розгляду цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін було прийнято судом 03.08.2021р. з огляду на те, що між сторонами виник трудовий спір та відповідно до положень п. 2 ч. 4 ст. 19, п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України наявні підстави для розгляду справи саме в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Таке рішення судом прийнято також з огляду на те, що сторони (їх представники) надали суду усі заяви по суті, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 03.08.2021р. були витребувані докази за клопотанням позивача від 07.07.2021р. (а.с. № 27-34 т. № 1), ця ухвали збоку відповідача виконана 06.10.2021р. (а.с. № 197-198 т. №1), допит свідків (з урахуванням підстави звільнення), не є необхідним з огляду на положення ч.1 ст. 77 ЦПК України, крім того, клопотання від 02.11.2021р. (а.с. № 64-66 т.№ 2) не містить конкретних прізвищ осіб, на допиті яких наполягає позивач, не містить зазначення, кого саме зі сторін слід допитувати в якості свідка при тому, що відповідачем у справі є юридична особа. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду 07.07.2021р., отже строки розгляду трудового спору становлять вже більше 4-х місяців. Судом не знайдено правових підстав і для задоволення клопотання представника відповідача від 01.09.2021р. (а.с. № 83-85 т. № 1) про залишення позовних вимог, оскільки підстава, на яку посилається в клопотанні представник відповідача (не сплата [PERSON] в повному обсязі судового збору при подачі позову), може бути вирішена одночасно з ухваленням рішення суду в порядку ст. 141 ЦПК України. Клопотання про закриття провадження у справі від 01.09.2021р. (а.с. № 83-85 т. № 1), з посиланням на п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, не обґрунтовано представником відповідача взагалі, отже також не підлягало задоволенню. 01.10.2021р. та 02.11.2021р. представником позивача були подані клопотання про витребування доказів (а.с. № 3-11, 98-101 т. № 2). Заявою від 09.11.2021р. (а.с. № 111-112 т. № 2) представником позивача були уточнені раніше подані клопотання про витребування доказів, а саме адвокат Шпакова О.С. просила не приймати до уваги клопотання від 01.10.2021р., та вважати актуальним саме клопотання про витребування доказів від 02.11.2021р. (а.с. № 98-101 т. № 2). Втім, судом не знайдено підстав для задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів від 02.11.2021р. окремою ухвалою, оскільки витребувані докази по справі уже були надані представником відповідача разом з заявами по суті справи та клопотаннями від 06.10.2021р. та від 11.11.2021р. (а.с. № 88-94, 197-198 т. № 1, а.с. № 30-35 т. № 2). Також певні докази долучені представником відповідача до заяви від 11.11.2021р. (після отримання 09.11.2021р. уточненого клопотання від 09.11.2021р.) (а.с. № 118-119 т. № 2). При прийнятті такого рішення судом також враховано і те, що серед позовних вимог [PERSON] відсутні вимоги стосовно Положення про співробітників ректорату від 01.09.2020р. № 174, а також те, що отримавши в суді 12.11.2021р. надані представником відповідача додаткові докази (а.с. № 119 т. № 2) представник позивача адвокат Шпакова О.С. жодних зауважень щодо повноти виконання з боку відповідача уточненого клопотання про витребування доказів не висловила та вже не наполягала на витребуванні інших доказів окремою ухвалою. За вищезазначеного, після отримання доказів від представника відповідача, які були витребувані ухвалою від 03.08.2021р. про відкриття провадження у справі (а.с. № 68-69 т. № 1) та надання певних доказів представником відповідача самостійно (а.с. № 88-94, 197-198 т. № 1, а.с. № 30-35, 118-119 т. № 2), судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України). Ухвали за наслідками розгляду вищезазначених клопотань судом окремим процесуальним документом не постановлялися з огляду на те, що ухвали про відмову у задоволенні клопотання про перехід до розгляду справи зі спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в загальне позовне провадження, про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, про відмову у задоволенні клопотання про допит свідків, про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду та про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, у відповідності до положень ст. 353 ЦПК України не оскаржуються. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що для його звільнення з посади проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи були відсутні фактичні та правові підстави. Позивач стверджує, що він є викривачем корупційних правопорушень, допущених ректором навчального закладу, що і стало фактичною підставою для проведення його звільнення. [PERSON] по тексту позову наводить наступні, на його думку, порушення процедури звільнення. Так його звільнення відбулося без отримання згоди на звільнення органу профспілки. Крім того, на думку [PERSON] , формулювання підстав для його звільнення по тексту наказу від 18.06.2021р. № 260-КО не відповідає положенням ст. 40 КЗпП України, оскільки там зазначено неіснуючу підставу для звільнення, оскільки в цьому наказі, як підставу для його звільнення зазначено: «у зв`язку з виявленою невідповідністю займані посаді внаслідок змін в організації управління виробничою діяльністю і штатного розпису академії та відмовою від переведення на іншу посаду», в той час коли п. 2 ст. 40 КЗпП України такої підставі не містить. Також позивач в обґрунтування позову посилався на те, що змін в організації праці та управління навчальним закладом, які б обумовлювали необхідність його звільнення, фактично не відбувалося, а також, що його не повідомлялось про зміну в структурі управління. Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги, визнати протиправними та скасувати накази ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» від 15.02.2021р. та 18.06.2021р., поновити його на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22.06.2021р. по день фактичного поновлення на роботі, стягнути з відповідача грошову компенсацію у розмірі шести місячного середнього заробітку. Відповідач позовні вимоги не визнав. 14.09.2021р. ректором ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Савицьким М.В. у відповідності до положень ст. 178 ЦПК України подано відзив на позов (а.с. № 88-94 т. № 1 ), в якому зазначалося, що посилання позивача на те, що його звільнено за неіснуючих підстав, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначення в формулюванні наказу лише пункту статті 40 КЗпП України не може ставити під сумнів законність звільнення та бути підставою для поновлення на роботі. Крім того, застосування у наказі про звільнення лише посилання на пункт статті 40 КЗпП України відповідає практиці правозазстосування та правилам законодавчої техніки. Також, керівник навчального закладу наголошував на тому, що використання в наказі словосполучення «внаслідок недостатньої кваліфікації» не можна розглядати без врахування інших обставин справи. Так, по-перше, наказом від 15.02.2021р. були здійснені зміни управління, по-друге, під «недостатньою кваліфікацією» у випадку з [PERSON] малося на увазі відсутність у нього наукового ступеню доктора наук. Зі змістом Положення про співробітників ректорату від 01.09.2020р., яким змінено вимоги до посад, позивач був ознайомлений, оскільки є членом Вченої Ради та голосував за дане Положення. Зміни в частині визначення кваліфікаційних вимог до посади, яку обіймав позивач, були внесені і в посадову інструкцію останнього. Наказом від 15.02.2021р. для посади, яку обіймав позивач, не було змінено істотні умови праці, а ця посада була скорочена. Також ректор зауважував і на тому, що визначати кількість посад та структуру посад - є виключним правом навчального закладу у відповідності до положень ст. 64 ГК України. За вищезазначеного просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивачем 04.10.2021р. у відповідності до положень ст. 179 ЦПК України подана відповідь на відзив (а.с. № 115-129 т. № 1), де зверталася увага суду на те, що його звільнено незаконно, через його дії, не пов`язані з реалізацією трудової функції, за відсутності фактичних та правових підстав для звільнення та всупереч встановленій законом процедурі, зокрема, без надання пропозиції про переведення на іншу посаду. Крім того, позивач стверджував, що було одночасно видано два накази про звільнення від 15.02.2021р. та 18.06.2021р. з різних підстав та в різний проміжок часу, підстав, за якими його звільнено не існує, змін в структурі управління не було, в його посадовій інструкції не встановлено додаткові вимоги до посади проректора, питання про наявність у нього вченого звання та наукового ступеню вирішувалось за його відсутністю. Представником відповідача - адвокатом Сініциною С.І. 21.10.2021р. у відповідності до положень ст. 180 ЦПК України подані заперечення на відповідь на відзив (а.с.№ 30-35 т. № 2), де зауважувалось на тому, що освітньо-кваліфікаційні вимоги до посади проректора в даному навчальному закладі були зміненими внаслідок прийняття положення про співробітника ректорату, і встановлені додаткові вимоги, зокрема, вимогами про наявність наукового ступеню доктора наук. За вищезазначеного, об`єктивно підтверджена невідповідність позивача займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації - не відповідності освітньо-кваліфікаційним вимогам для посади, що встановлені роботодавцем. Оскільки позивач не має наукового ступеня доктора наук, тому останній не відповідає освітньо-кваліфікаційним вимогам, встановленим для посади проректора з наукових питань, отже вважається таким, що має недостатню кваліфікацію у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗПП України та підлягав звільненню з цієї посади за умови відсутності її згоди на переведення на іншу посаду чи можливості роботодавця забезпечити таке переведення. Представником відповідача - адвокатом Сініциною С.І. 16.11.2021р. у відповідності до ч.1 ст. 43 ЦПК України подані письмові пояснення, яким буде дана належна оцінка при ухваленні рішення суду (а.с. № 124-125 т. № 2). Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів, працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 КЗпП України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] наказом від 29.07.2015р. № 299 КО було прийнято на роботу до Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» з 01.08.2015р. на посаду старшого наукового співробітника лабораторії експериментальних та наукових досліджень (а.с. № 234 т. № 2). В подальшому, наказом від 31.01.2019р. № 55 КО [PERSON] було переведено з 01.02.2019р. по 08.01.2024р. по строковому трудовому договору на посаду проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи (а.с. № 234 т. № 2). Статтею 40 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, серед яких передбачено, що звільнення може бути проведеним у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці (пункт 2 частини 1 ст. 40 КЗпП України). Позивача було звільнено на підставі наказу від 18.06.2021р. № 260-ОК з наступним формулюванням: « [PERSON] , проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи, звільнити 22 червня 2021р. за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займані посаді внаслідок змін в організації управління виробничою діяльністю і штатного розпису Академії та його відмовою від переведення на іншу посаду» (а.с. № 225 т. № 1). Згода профспілкової організації на звільнення [PERSON] не отримувалася, оскільки на звільнення позивача (проректора) у відповідності до положень ст. 43-1 КЗпП України така згода не потрібна. Вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівників (окрім, звільнення за п.5 ст. 40 КЗпП України) під час перебування особи на лікарняному або у відпустці, при звільненні [PERSON] додержані, оскільки [PERSON] станом на 18.06.2021р. не перебував ні на лікарняному, ні у відпустці (а.с. № 51 т. № 2). Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено у відповідності до положень ст. 116 КЗпП України у день звільнення 22.06.2021р. шляхом перерахування за платіжним дорученням від 22.06.2021р. за № 6103 компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні у розмірі 32 257грн.34коп. (а.с. № 226 т. № 1). В наказі про звільнення від 18.06.2021р. № 260-ОК йде посилання на наступні підстави звільнення: наказ № 28 від 15.02.2021р. «Про зміну структури управління», штатний розпис академії, посадову інструкцію проректора з навчально-виховної роботи, акт відмови від підпису повідомлення стосовно пропозиції переходу на іншу посаду від 17.02.2021р. Судом вивчено наказ № 28 від 15.02.2021р. «Про зміну структури управління» (а.с. № 212 т. № 1). Так, наказом ректора Савицького М.В. № 28 від 15.02.2021р. «Про зміну структури управління»: виведені зі структури Академії посади - проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи та проректора з науково-педагогічної, інноваційної роботи та розвитку (п. 1 наказу); введено в структуру Академії посади: проректора з наукової роботи та проректора з науково-педагогічної, соціально-економічної і господарської роботи (п.2 наказу); відкликано у проректора [PERSON] делеговані йому раніше функції і повноваження з кадрової і виховної роботи (п. 3 наказу); звільнено проректора [PERSON] з посади за ініціативою роботодавця, як такого, що не відповідає новій структурі управління академією (п.1 ст. 40 КЗпП України) (п. 4 наказу); начальнику відділу кадрів [PERSON] наказано попередити проректора [PERSON] про його звільнення через 2 місяці від дати попередження (п. 5 наказу); проректору [PERSON] наказано підготувати відповідні зміни до загальної структури академії (п.6 наказу); визнано недійсним наказ № 14 від 11.02.2021р. (п.7 наказу); контроль за виконанням наказу покладено на ректора [PERSON] (п. 8 наказу). Пізніше, а саме 24.03.2021р., ректором [PERSON] , було видано наказ № 116 КО про внесення змін до наказу № 28 від 15.02.2021р. «Про зміну структури управління», яким відмінені п. 4 та п.5 наказу № 28 від 15.02.2021р., які стосувалися звільнення проректора [PERSON] з посади за ініціативою роботодавця, як такого, що не відповідає новій структурі управління академією (п.1 ст. 40 КЗпП України) та про зобов`язання начальника відділу кадрів [PERSON] попередити проректора [PERSON] про його звільнення через 2 місяці від дати попередження (а.с. № 215 т. № 1). Положенням про співробітників ректорату від 01.09.2020р. № 174 було змінено вимоги до посад співробітників ректорату та запроваджено обов`язкову кваліфікаційну вимогу (наявність наукового ступеню доктора наук). Зазначене Положення затверджено рішенням Вченої Ради академії (а.с. № 99-103 т. № 1). Наказом ректора [PERSON] № 174 від 01.09.2020р. введено в дію зазначене рішення Вченої Ради академії від 01.09.2020р. (а.с. № 104-105 т. № 1). Позивач на момент звільнення був членом Вченої Ради академії, цих обставин не заперечував і по тексту позову, а отже був обізнаний про прийняте 01.09.2020р. Положення. До речі, судом також враховано і те, що серед позовних вимог [PERSON] відсутні вимоги стосовно Положення про співробітників ректорату від 01.09.2020р. № 174, отже заперечення проти діючого Положення без його оскарження в судовому порядку не можуть ставити під сумнів його зміст. Копіями двох посадових інструкцій проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи та проректора з наукової роботи, підтверджується факт зміни вимог до посад співробітників ректорату (а.с. № 95-96, 97- 98 т. № 1). Актом від 27.05.2021р. підтверджено, що [PERSON] було направлено листа, в якому йому запропоновано надати до відділу кадрів документи, що підтверджують наявність у нього диплома доктора наук і атестата професора, втім позивач від ознайомлення з цим листом відмовився (а.с. № 44-46 т.№ 2). Посилання [PERSON] на те, що питання про наявність у нього вченого звання та наукового ступеню вирішувалось за його відсутністю, для правильного вирішення спору значення не мають, оскільки сам позивач не заперечує того факту, що не має наукового ступеню доктора наук і атестата професора, а тільки ці обставини і стали підставою для висновку ректора [PERSON] по тексту наказу від 18.06.2021р. за № 260-ОК про «виявлену невідповідність займаній посаді внаслідок змін в організації управління виробничою діяльністю і штатного розпису Академії» (а.с. № 225 т. № 1). Також хибними є твердження [PERSON] про те, що в його посадовій інструкції не встановлено додаткові вимоги до посади проректора, оскільки це спростовується копією посадової інструкції проректора з наукової роботи (а.с. № 95-96 т. № 1), а саме ця посада введена наказом № 28 від 15.02.2021р. «Про зміну структури управління» (а.с. № 212 т. № 1). Актом від 17.02.2021р. спростовані посилання [PERSON] на те, що йому не були запропоновані інші посади при прийнятті рішення про його звільнення. Так, в акті від 17.02.2021р. йдеться про те, що позивачу начальником відділу кадрів письмовим повідомленням від 17.02.2021р. було запропоновано перейти на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів, яка була наявна згідно штатного розпису (а.с. № 42-43 т. № 2), втім від отримання цього повідомлення [PERSON] відмовився (а.с. № 213, 214 т. № 1). Отже і вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України щодо можливості звільнення працівника (з підстав п.п.1, 2 та 6 ст. 40 КЗпП України) лише, якщо неможливо перевести цього працівника, за його згодою, на іншу роботу, при звільненні [PERSON] дотримані. Позивач по тексту позову висловлює свою думку, що відповідачем в наказі від 18.06.2021р. № 260-КО не зазначено частину статті 40 КЗпП України, а лише пункт 2 (без зазначення частини цієї статті), оскільки зазначення в формулюванні наказу лише пункту статті 40 КЗпП України не може ставити під сумнів законність звільнення та бути підставою для поновлення на роботі. Суду цілком зрозуміло, що йдеться про пункт 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (інші частини цієї статті взагалі не містять переліку підстав звільнення за ініціативою роботодавця). Стосовно інших аргументів позивача, а саме, що, на його думку, ректором було видано одночасно два накази про його звільнення (від 15.02.2021р. № 28 та від 18.08.2021р. № 260-КО), з різних підстав та в різний проміжок часу, що свідчить про упередженість відповідача, суд зазначає наступне. В матеріалах цивільної справи представником відповідача долучені два оскаржуваних позивачем накази: від 15.02.2021р. № 28 та від 18.06.2021р. № 260-КО. Після попередження позивача про те, що його посаду буде виведено за штат та про початок відліку двох місячного строку від дати попередження про звільнення, позивач перебував у відпустці в період часу з 22.02.2021р. по 07.06.2021р., також з 07.06.2021р. 17.06.2021р. (включно) позивач перебував на лікарняному (а.с. № 51 т. № 2). Отже, суд не погоджується з твердженнями [PERSON] стосовно того, що він, навіть після видачі наказу про скорочення його посади, продовжував працювати до 18.06.2021р., оскільки як зазначено вище, він у цей час перебував або у відпустці або на лікарняному. Оскільки [PERSON] не підтвердив наявність у нього наукового ступеню доктора наук, а також відмовився від переведення на іншу посаду, його було звільнено згідно наказу від 18.06.2021р. № 260-КО з іншої підстави. Отже, припинення трудових відносин пов`язано з реалізацією наказу від 18.06.2021р. № 260-КО і саме цей наказ породжує правові наслідки для позивача. Суд погоджується з позицією представника відповідача, що не було двох різних та самостійних підстав для звільнення [PERSON] , а в період після попередження позивача про звільнення з посади внаслідок скорочення посади та до дати фактичного виведення посади із штатного розпису, було виявлено, що він не відповідає займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що і стало єдиною підставою для звільнення. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу від 15.02.2021р. № 28, то суд зазначає, що після внесення змін до нього відповідно до наказу від 24.03.2021р. № 116 КО (а.с. № 215 т. № 1), наказ від 15.02.2021р. № 28 не є таким, що порушує права та законні інтереси позивача, оскільки визначати кількість посад та структуру посад - є виключним правом навчального закладу у відповідності до положень ст. 64 ГК України. Стосовно тверджень [PERSON] він є викривачем корупційних дій, тому на нього розповсюджуються певні гарантії безпеки, які запроваджені статтею 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014р. (з останніми змінами від 15.07.2021р.), а саме його не може бути звільнено з роботи, суд зазначає, що, хоча формально [PERSON] у відповідності до ст. 1 цього Закону, на думку самого позивача, і підпадає під визначення поняття «викривач», втім такого статусу не набув. Стосовно інших посилань [PERSON] по тексту позовної заяви на відповіді на відзив щодо незаконності його звільнення, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, # 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006р.). Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, а отже задоволенню не підлягають в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, а по частині позовних вимог він був звільнений від сплати судових витрат за законом, а по частині позовних вимог позивач сплатив судовий збір, то судові витрати по справі слід розподілити наступним чином. На виконання ухвали судді Ткаченко Н.В. від 12.07.2021р. про залишення позовної заяви без руху позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 816грн. за вимогами немайнового характеру (про визнання протиправними та скасування двох наказів). В частині сплати судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації, позивачем судовий збір сплачений не був. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, то понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816грн. компенсації не підлягають. Одночасно, суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь держави судовий збір за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації, виходячи з наступного. Згідно довідки ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» в квітні 2021р. позивачу нарахована заробітна плата 23 813грн. 35коп., а у травні 2021р. - 24 413грн. 35коп. (а.с. № 120 т. № 2). Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 205грн. 67коп., а середня заробітна плата - 24 113грн. 35коп. (23 813грн. 35коп. + 24 413грн. 35коп. : 2 = 24 113грн. 35коп.). Кількість робочих днів за період з 22.06.2021р. (дня звільнення позивача) по день ухвалення рішення (в червні - 6 днів, в липні - 22 дня, в серпні - 21 день, в вересні - 22 дня, в жовтні - 20 днів, в листопаді - 12 днів (по 16.11.2021р. включно, оскільки у випадку задоволення позовних вимог, середній заробіток стягувався би судом до 16.11.2021р. (включно), бо з 17.11.2021р. позивач би вже отримував заробітну плату) становить 103 дні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу на випадок задоволення позову становив би 124 184грн. 01коп. (1 205грн.67коп. (середньоденна заробітна плата) * 103 (кількість робочих днів) = 124 184грн. 01коп.), отже розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 1 241грн. 84коп. Сума грошової компенсації в розмірі шестимісячного середнього заробітку на випадок задоволення позову становила би 144 680грн.10коп. (24 113грн. 35коп. (середня заробітна плат за два місяці, що передували звільненню) * 6 (кількість місяців) = 144 680грн.10коп. ), отже розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача на користь держави становить 1 446грн. 80коп. За вищезазначеного загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача на користь держави у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог дорівнює 2 688грн. 64коп. (1 241грн. 84коп. + 1 446грн.80коп. = 2 688грн. 64коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved