Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтуванні своїх вимог посилається на те, що 18 вересня 2009 року уклав шлюб з відповідачем, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області було зроблено відповідний актовий запис під № 249. В подальшому [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. На підставі постійних взаємних образ, ігнорування та повного взаємного непорозуміння, відсутності взаємних інтересів та спільної цілі, шлюбні відносини фактично припинилися майже рік тому. Останні півроку мешкають окремо один від одного та власним життям. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу немає сенсу та суперечить їхнім інтересам. Сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18 вересня 2009 року, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб. (а.с.4). Від подружніх стосунків мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. (а.с.6). Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм СК, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Частиною 2 статті 112 Сімейного Кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, шлюбні відносини припинилися майже рік тому, можливість збереження сім'ї втрачено, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved