Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

В серпні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання неправомірними дій сільської ради та про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 16 лютого 2013 року померла [PERSON], яка при житті 13 квітня 2010 року заповіла їй все своє майно. Домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с. Припруття Новоселицького району було побудовано спадкодавцем та по погосподарській книзі сільської ради станом на 1990-1991 роки було віднесено до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали восьмеро осіб. Проте, що домоволодіння відносилося до дворів колгоспного типу вона дізналися після смерті спадкодавці. Віднесення сільською радою домоволодіння до суспільної категорії колгоспників є помилкою, яка порушує її права та законні інтереси, оскільки станом на 1990-1991 роки ніхто з осіб прописаних у спірному домоволодінні в колгоспі не працював. Так, голова домоволодіння [PERSON] працювала робітницею в Чернівецькому мехзаводі, а інші члени сім’ї в колгоспі не працювали. Член двору [PERSON] працював у місцевому колгоспі трактористом. Однак, в 1987 році виписався з спірного домоволодіння та прописався у домоволодінні своїх батьків в с. Бояни Новоселицького району, оскільки розірвав шлюб з [PERSON]. Тому відповідно до п. 20 Вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР від 12 травня 1985 року домоволодіння мало бути віднесено сільрадою до робочих дворів, чого не було зроблено. За вказаних обставин, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с. Припруття Новоселицького району, яка належала їй як забудовнику, оскільки домоволодіння фактично відносилося до робочих дворів. Просила визнати неправомірними дії сільської ради щодо віднесення домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с. Припруття Новоселицького району станом на 1990-1991 роки до дворів колгоспного типу у погосподарській книзі, особовий рахунок № 434, та визнати за нею права власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області в судове засідання не з’явилися, направивши на адресу суду заяви, в яких позов визнали в повному обсязі та просили розглянути справу у їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] позов визнав частково та пояснив суду, що не заперечує проти віднесення домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с. Припруття Новоселицького району в період 1990-1991 років до робочих дворів, оскільки дійсно станом на вказаний період часу ніхто з членів даного двору в колгоспі не працював, а його матір [PERSON], яка була головою двору, працювала робітницею в Чернівецькому мехзаводі, у зв’язку із чим, сільська рада мала віднести домоволодіння до робочих дворів. Тому, після смерті його матері відкрилася спадщина на все вказане домоволодіння, яка належала їй як забудовнику. Однак, він є інвалідом 3 групи, тому як непрацездатна дитина спадкодавці має обов’язкову долю у спадщині, яка дорівнює 1/6 частині домоволодіння. Спадщину він прийняв своєчасно, звернувшись в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріальної контори. За вказаних обставин, позивачка як спадкоємець за заповітом успадковує лише 5/6 частину спадкового домоволодіння, у зв’язку із чим просив частково задовольнити позов, відмовивши позивачці у визнанні за нею права власності на успадковану ним 1/6 частку спадкового домоволодіння. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об’єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мають працюючих членів сім’ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. А відповідно до п. 20 вказаних Вказівок у випадку наявності спірних питань щодо визначення суспільної групи господарства, то питання передавалося на розгляд виконкому районної [PERSON]. Зважаючи на відсутність виконкомів районних рад та неможливість вирішення даного спору на даний час іншим шляхом, суд вважає правомірним звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права, що повністю співпадає з положеннями ч. 1 ст. 393 ЦК України, відповідного до якого правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом встановлено, що житлові будинки літера «А» та «Б» домоволодіння, яке розташовано по вул. Центральній, 179 в с. Припруття Новоселицького району побудовані в 1920 та 1980 роках відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Припрутській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Відповідно до довідки Припрутської сільської ради Новоселицького району № 978 від 17 липня 2013 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали голова двору – спадкодавець [PERSON], позивачка [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], який помер 27 липня 1999 року. Відповідно до досліджених судом записів погосподарської книги Припрутської сільської ради Новоселицького району, позивачка та відповідачі зареєстровані та проживали у спірному домоволодінні з часу їх народження як члени сім’ї голови двору [PERSON]. Зять спадкодавці [PERSON] почав проживати у даному домоволодінні після реєстрації шлюбу з донькою спадкодавці [PERSON] в 1979 році та після розірвання даного шлюбу в 1987 році вибув з даного господарства, що підтверджується довідкою Боянської сільської ради Новоселицького району № 1176 від 27 березня 2013 року відповідно до якої [PERSON] з 1986 по 1990 роки вже був прописаний в погосподарській книзі Боянської сільської ради Новоселицького району в домоволодінні свого батька [PERSON], особовий рахунок № 1193. З даних записів вбачається, що з 1986 року по 15 квітня 1991 року у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу, оскільки спадкодавець [PERSON] працювала робочим в Чернівецькому реммехзаводі в м. Чернівцях, [PERSON] вибув з господарства, а інші особи які проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні ніде не працювали. Таким чином, у період з 1986 року по 15 квітня 1991 року відповідачі хоча і проживали у спірному житловому будинку, проте вони не набули права власності на спірний житловий будинок, оскільки на час їх проживання господарство втратило статус колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих. В той же час, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що не є підставою для визнання за відповідачами права власності на житловий будинок, оскільки вчиненні записі у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. Сам факт проживання відповідачів та можлива їх участь працею та коштами у будівництві господарських споруд домоволодіння, за умови що вони не були членами колгоспного двору, за нормами законодавства тих років не давала підстав для визнання за ними права власності на житловий будинок. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що після припинення статусу вказаного господарства як колгоспного двору, дане домоволодіння належало повністю [PERSON], яка була його забудовником та станом на 15 квітня 1991 року була головою господарства. Висновок суду про те, що спірне домоволодіння втратило статус колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року, яка прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Після смерті 16 лютого 2013 року [PERSON] відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов’язкова доля). Розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти“, слід послатись на положення ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу України, який відносить до категорії „непрацездатні“ інвалідів I, II та III групи, а також ч. 4 ст. 1 Закону України „Про прожитковий мінімум“ від 15 липня 1999 року, аб. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування“ від 9 липня 2003 року, відповідно до яких до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Таким чином, незалежно від змісту заповіту право на обов’язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. Саме таке офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України визначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 лютого 2014 року в справі за № 1-1/2014. Відповідно до заповіту, який був складений 13 квітня 2010 року та посвідчений секретарем Припрутської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] все своє майно заповіла позивачці [PERSON]. Рішенням Новоселицького районного суду від 11 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 29 жовтня 2014 року, було відмовлено у задоволені позову [PERSON] про визнання вказаного заповіту недійсним. З свідоцтва про народження відповідача [PERSON] серії І-АВ № 539103 від 01 лютого 1969 року вбачається, що спадкодавець [PERSON] була його матір’ю. З посвідчення серії ААБ № 201054 від 15 лютого 2010 року вбачається, що на час відкриття спадщини після смерті спадкодавці [PERSON], відповідач [PERSON] був інвалідом 3-ї групи. З довідки Припрутської сільської ради Новоселицького району № 333 від 17 листопада 2014 року вбачається, що спадкоємцями першої черги на час відкриття спадщини після смерті спадкодавці [PERSON] були троє осіб, а саме її діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За вказаних обставин, відповідач [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] має обов’язкову долю у спадщині, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавці, що дорівнює половині частки, яка б належала кожному з спадкоємців у разі спадкування за законом та становить 1/6 частку спадкового домоволодіння. Тоді як, позивачка успадковує за заповітом 5/6 частину вказаного домоволодіння. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] своєчасно прийняли спадщину після смерті спадкодавці [PERSON], звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у зв’язку із смертю спадкодавці та відсутністю за нею правовстановлюючого документу на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання неправомірними дій Припрутської сільської ради щодо віднесення спірного домоволодіння станом на 1990-1991 роки до категорії колгоспного двору та визнання за позивачкою права власності на 5/6 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавці [PERSON]. На підставі ст.ст. 41,64 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 328, 391, 392, 393, 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суд

Outcome: partial