Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

В провадженні Погребищенського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Погребищенської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що починаючи з 07 травня 2002 року вона зареєстрована та проживає по [ADDRESS] Зазначений житловий будинок, господарські будівлі та споруди належали діду позивача [PERSON], який помер [INFO] року. Його дружина [PERSON] померла [INFO] року, а дочка спадкодавця [PERSON] не виявила бажання успадковувати майно після смерті спадкодавця. За час проживання в будинку позивач вела домашнє господарство, підтримувала чистоту та порядок в будинку, оплачувала комунальні послуги. Позивач на сьогоднішній день продовжує проживати у вказаному житловому будинку разом зі своєю сім'єю, тому просить визнати її право власності на цей будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте в телефонному режимі повідомив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, просив розглянути справу у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] проти вимог, що викладені у позовній заяві, не заперечувала. З'ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході судового розгляду справи встановлено, що з 2002 року [PERSON] зареєстрована, проживає та користується житловим будинком по [ADDRESS], загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 25.0 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (перейменування вулиць відбулось на підставі рішення сесії міської ради 7 скликання від 19.01.2016). Зазначений житловий будинок, господарські будівлі та споруди належали [PERSON], який помер [INFO] дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] року, а дочка [PERSON] не виявила бажання успадковувати майно після його смерті. Позивач постійно підтримує чистоту та порядок в будинку, оплачує комунальні послуги, веде домашнє господарство. З приводу проживання в будинку до позивачки ніхто не пред'являє претензій. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані по [ADDRESS] належали [PERSON] (акт про закінчення будівництва, договір на право будівництва і користування земельною ділянкою, а.с. 19, 20), який помер [INFO] (свідоцтво про смерть, а.с.12). Дружина спадкодавця [PERSON] померла раніше [INFO] року (свідоцтво про смерть, а.с.13), а дочка [PERSON] не виявила бажання успадковувати майно після його смерті. Згідно довідки Погребищенської міської ради № 1052 від 26.11.2018 (а.с.35) [PERSON] зареєстрована та проживає в житловому будинку по [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с. 35). Вказане підтверджується також і записами в домовій книзі (а.с.18), згідно з якими позивач та члени її сім'ї дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] (перейменування вулиць відбулось на підставі рішення сесії міської ради 7 скликання від 19.01.2016, а.с. 21). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно проживати у житловому будинку [ADDRESS], суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved