Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

В провадженні Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради, виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради про встановлення факту дискримінації, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено. 29.03.2016 [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області з заявою про перегляд вказаного вище рішення суду за нововиявленими обставинами. 14.06.2016 вказана заява надійшла до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області за підсудністю і, після виконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху ухвалою від 30.06.2016 відкрито провадження за заявою. [PERSON] мотивувала заяву тим, зокрема, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні її позову до Мурованокуриловецької селищної ради, виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради про встановлення факту дискримінації, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії. Ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій, відповідно від 14 грудня 2015 року та від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Підставою для відмови в позові та відхилення апеляційної та касаційної скарг, в частині визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Муро\-ванокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради № 5 від 28 липня 2015 року про відмову [PERSON] у надані дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов'язання виконавчого комітету провести приватизацію квартири суди вважали наявність рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області № 979 від 5 березня 2015 року «Про включення до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким спірна квартира включена до переліку об'єктів комунальної власності, що не підлягають приватизації. Разом з тим, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року у справі № 139/553/15-а, яка вступила в силу, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 5 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS] та включення її до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнано протиправними, а вказане рішення визнано протиправним та скасовано. Рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS] та включення її до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» існувало на момент розгляду даної цивільної справи та мало важливе значення для її розгляду, оскільки було підставою для відмови в задоволенні позову, однак про його незаконність на момент прийняття рішення у справі ні позивачу, ні суду не було і не могло бути відомо, оскільки факт його незаконності встановлено після прийняття рішення, а саме 15 березня 2016 року. Таким чином, така обставина є нововиявленою в розумінні ст. 361 ЦПК України, а тому є підставою для перегляду та скасування рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 5 листопада 2015 року у справі № 139/705/15-ц. Заявник в судове засідання не з'явилась, а її представник в судовому засіданні просив суд переглянути рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року, скасувати його та ухвалити рішення про задоволення позову, з підстав вказаних в позові, в заявах про уточнення позовних вимог та письмових поясненнях сторони позивача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти вимог заяви, проти перегляду і скасування рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року та проти задоволення позову [PERSON], з підстав зазначених в наданих суду письмових запереченнях. Суду пояснила, зокрема, що підставою для відмови в задоволенні заяви [PERSON] було не лише рішення № 979, яке дійсно уже скасовано, але й те, що позивач та її сім'я в спірному жилому приміщенні не проживали більш ніж пів року. Відповідного рішення суду з даного питання не було, однак така норма може бути застосована і без судового рішення. Крім того, вселення в дане житло проведено з порушенням закону, а також тим, що це службове житло, а позивач не були працівником прокуратури, а члени її сім'ї уже там не працювали. Суд, розглянувши заяву, заслухавши пояснення представників заявника та представника відповідачів, дослідивши матеріали заяви та матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, зважаючи на положення ст. 365 ЦПК України, приходить до висновку, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області слід задовольнити, з таких підстав. В даній цивільній справі 05.11.2015 було постановлено рішення суду про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради, виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради про встановлення факту дискримінації, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії. Таке судове рішення було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Як на нововиявлену обставину заявник посилається на те, що підставою для відмови в позові та відхилення апеляційної та касаційної скарг, в частині визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Муро\-ванокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради № 5 від 28 липня 2015 року про відмову [PERSON] у надані дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов'язання виконавчого комітету провести приватизацію квартири суди вважали наявність рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області № 979 від 5 березня 2015 року «Про включення до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким спірна квартира включена до переліку об'єктів комунальної власності, що не підлягають приватизації. Разом з тим, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року у справі № 139/553/15-а, яка вступила в силу 28 березня 2016 року, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 5 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS] та включення її до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнано протиправними, а вказане рішення визнано протиправним та скасовано. Така обставина знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки суду надано копію постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року у справі № 139/553/15-а. Доказів оскарження такої постанови суду не надано. За правилами п.1 ч.2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Пред'явивши позов до суду та в подальшому подаючи заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, які були прийняті судом першої інстанції, позивач просила суд: визнати факт дискримінації з боку Мурованокуриловецької селищної ради по відношенню під час реалізації нею свого права на приватизацію квартири з усіма господарськими будівлями та спорудами, в тому числі, під час прийняття 49 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради рішення №979 від 5 березня 2015 року; визнати факт дискримінації з боку виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради під час реалізації нею свого права на приватизацію квартири з усіма господарськими будівлями та спорудами; рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, № 5 від 28 липня 2015 року про відмову у надані дозволу на приватизацію квартири з усіма погосподарськими будівлями та спорудами визнати незаконним та скасувати; зобов'язати Мурованокуриловецьку селищну раду утриматись від дій, які будуть перешкоджати їй у реалізації її права на приватизацію квартири з усіма погосподарськими будівлями та спорудами; зобов'язати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради, як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької cелищної ради утриматись від дій, які будуть перешкоджати їй у реалізації права на приватизацію квартири з усіма погосподарськими будівлями та спорудами; зобов'язати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради, як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради провести приватизацію квартири з усіма погосподарськими будівлями та спорудами на її користь у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404. Як слідує з рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області та зазначених вище ухвал судів апеляційної та касаційної інстанцій підставою для відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Мурованокуриловецької сільської ради №5 від 28.07.2015 і як наслідок зобов'язати відповідачів вчинити дії щодо приватизації спірного житла, стало те, що в діях відповідачів не встановлено ознак дискримінації та те, що рішення 49 сесії №979 від 05.03.2015 року, яким спірну квартиру включено до переліку об'єктів, які не підлягають приватизації, було чинним (а.с. 57-62, 114-119,157-159). Враховуючи викладене вище, та обставина, що рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS] та включення її до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» є протиправним фактично є нововиявленою, а тому слід переглянути і скасування рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області. При вирішенні спору по суті з врахуванням вказаної нововиявленої обставини суд, враховує таке. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08.07.2015, яке набрало законної сили 21.07.2015 зобов'язано виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. Дії голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які пов'язані із розглядом заяви [PERSON] від 22 квітня 2015 року визнати незаконними. Зобов'язано голову виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 22 квітня 2015 року у спосіб, визначений Законом України «Про звернення громадян». Рішення набрало законної сили 21.07.2015 (а.с. 7-11). На виконання вказаного вище рішення суду 28 липня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 5 про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири, яким вирішив відмовити в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS], гр. [PERSON] Як слідує зі змісту даного рішення, підставою для його прийняття стало рішення 49 сесії Мурованокуриловецької селищної ради 6 скликання №979 від 05.03.2015 «Про включення до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» та те, що відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, сім'я заявника втратила право на користування вказаним жилим приміщенням (а.с. 16). За правилами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує з даного судового рішення, [PERSON] реалізовуючи своє право на приватизацію, 09 квітня 2013 року подала заяву до Мурованокуриловецької селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради №657 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення позивач оскаржила до суду. 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду було відмовлено в задоволенні адміністративного позову. Постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу задоволено частково, зокрема, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані з розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири, а також рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року визнано протиправними, рішення скасовано і зобов'язано Мурованокуриловецької селищну раду повторно розглянути питання приватизації спірної квартири. 09 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо приватизації квартири. 12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради прийнято рішення № 774 про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року дії Мурованокуриловецької селищної ради пов'язані з повторним розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] визнано протиправними. Крім того, визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов'язано Мурованокуриловецької селищну раду повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на приватизацію квартири належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради. На виконання судового рішення, Мурованокуриловецької селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року про створення органу приватизації в особі виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, затверджено Положення про орган приватизації. 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири, з підстав, що вона не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, в рішенні зазначено, що вселення [PERSON] в квартиру відбулось з порушенням ст. 58 ЖК УРСР, а тому відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, Положення про орган приватизації житлового фонду, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію, а також через відсутність належних документів. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] визнано безпідставною та визнано за [PERSON] та членами її сім`ї право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено. 19 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову [PERSON] та членам її сім'ї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2015 року, дії виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які пов'язані із розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири від 19 грудня 2014 року визнано незаконними. Рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради визнано незаконним та скасовано. Як вказано було уже вище, 05 березня 2015 року Мурованокуриловецької селищною радою Вінницької області 49 сесією 6 скликання прийнято рішення № 979 «Про включення до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким заборонено відчуження комунального майна, житлової квартири [ADDRESS] будь-яким способом та включено житлову квартиру [ADDRESS] до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, однак таке рішення визнано протиправним та скасовано постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року у справі № 139/553/15-а, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 5 березня 2015 року «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири [ADDRESS] та включення її до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнано протиправними, а вказане рішення визнано протиправним та скасовано (а.с. 13, 174-177). З приводу фактів дискримінації то, суд зважає на те, що організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні». Згідно вказаного Закону, дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск (ст. 6 Закону). Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Підбурювання до дискримінації - вказівки, інструкції або заклики до дискримінації стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками. Пособництво у дискримінації - будь-яка свідома допомога у вчиненні дій або бездіяльності, спрямованих на виникнення дискримінації. Утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери. Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Таким чином, в контексті визначення терміну «дискримінація», яке надано у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням ч. 2 ст. 24 Конституції України і ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Позивачем не обґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації у тому значенні, яке використовується у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Вона та її представник, ні у позовній заяві, ні у заявах про уточнення та збільшення позовних вимог, ні у наданих суду доказах, не навели жодних даних, які б свідчили про те, що нереалізація права на приватизацію ґрунтується чи пов'язано саме із будь-якою, конкретно визначеною ознакою дискримінації. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також визнавав дискримінацією дії осіб, що ґрунтувалися на ознаці, яку можна ідентифікувати (Рішення ЄСПЛ у справі Карсон та інші проти сполученого Королівства (Carson and Others v. UK) (№ 42184/05), 16 березня 2010 року, Рішення ЄСПЛ у справі D.Г. та інші проти Чеської Республіки (D.H. and Others v. the Czech Republic) (№ 57325/00), 13 листопада 2007 року, Рішення ЄСПЛ у справі Бьорден проти Сполученого Королівства (Burden v. UK) (№ 13378/05), 29 квітня 2008 року). Разом з тим, у своєму рішенні від 07.11.2013 року (Справа «Пічкур проти України») Європейський суд з прав людини встановив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I). Отже, дискримінація за практикою Європейського Суду з прав людини, не обовязково має ставитися у залежність від конкретно визначених обставин, а визнається такою у випадках коли особа чи група осіб зазнає без належного виправдання поводження, яке є менш сприятливим, ніж інше, навіть якщо сприятливіше поводження не вимагається Конвенцією (див. рішення у справі «Абдулазіс, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985 року). Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, дійсно, протягом 2011-2014 років жителями смт Муровані Курилівці Вінницької області неодноразово здійснювалося право на приватизацію житла (а.с. 12), тоді як з 2013 року позивач [PERSON] безуспішно намагається приватизувати квартиру [ADDRESS] і судами різних інстанцій та юрисдикцій неодноразово розглядалися справи щодо приватизації вказаної квартири. Разом з тим: - 25 грудня 2013 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом винесено постанову згідно якої визнано протиправним та скасовано рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS]. Зобов'язано Мурованокуриловецької селищну раду Вінницької області повторно розглянути питання приватизації квартири [ADDRESS] в тому числі, з підстав того, що Мурованокуриловецької селищна рада Вінницької області не є органом приватизації у розумінні ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», а зобов'язана такий орган створити. - 17 березня 2014 року Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області винесено постанову згідно якої визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS]. Зобов'язано Мурованокуриловецької селищну раду Вінницької області повторно розглянути заяву [PERSON] щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради знову ж таки, з тих підстав, що Мурованокуриловецької селищна рада Вінницької області не є органом уповноваженим відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» вирішувати питання щодо приватизації житла. По даній справі суддею було винесено окрему ухвалу, якою зобов'язано селищного голову Мурованокуриловецької селищної ради вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та вжити відповідних заходів з метою недопущення у майбутньому вказаних недоліків, а саме утворити, відповідно до закону, орган, який був би уповноваженим відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» вирішувати питання щодо приватизації житла. На виконання даної ухвали Мурованокуриловецької селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року, щодо створення такого органу і в подальшому уже він вирішував питання щодо приватизації державного житлового фонду. Тобто у перших двох випадках вирішення питання про приватизацію спірної квартири здійснювалося неналежним органом, а тому його рішення з цього приводу, у будь-якому разі підлягали скасуванню незалежно від їх змісту. Разом з тим, при вирішенні справ суд не може виходити за межі позовних вимог, саме тому ні Вінницьким апеляційним адміністративним судом, ні Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області не вирішувалося питання щодо правомірності надання дозволу на приватизацію у інші роки і щодо інших осіб. Зважаючи на це, рішення Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року та № 774 від 12 лютого 2014 року, а також дії, пов'язані з їх прийняттям можна визнавати протиправними (що і було зроблено судами), однак обставини у зв'язку з якими вони визнані такими, виключають можливість визнавати їх дискримінаційними, оскільки за своєю суттю дискримінація означає саме поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, тобто таке поводження має здійснюватися органом чи особою, які можуть вчинити ті чи інші дії, але які при цьому діють у різний спосіб без належного на те обґрунтування. - 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири, в тому числі через відсутність належних документів. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] визнано безпідставною та визнано за [PERSON] та членами її сім`ї право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, [PERSON] надала органу приватизації лише заяву про надання дозволу на приватизацію квартири по [ADDRESS] без усіх необхідних документів передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 та Положенням про орган приватизації житлового фонду, який перебуває у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради і тому суд зазначив, що за умови дотримання вимог вищевказаних законів та положень, можливість проведення приватизації квартири [ADDRESS] для [PERSON] не втрачена. Отже, рішення органу приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради від 19 травня 2014 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири - визнано правомірним. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання дій органу приватизації дискримінаційними по відношенню до позивача у даному випадку. - 19 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову [PERSON] та членам її сімї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Підставою для відмови стало те, що спірна квартира відповідно до рішення виконкому селищної ради № 20 від 24.02.2000 року надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обовязків. [PERSON] не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сімї припинили трудові відносини із зазначеною структурою. Крім того, вселення [PERSON] та членів її сімї відбулося в порушення ст. 58 Житлового кодексу УРСР, а у відповідності до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом № 396 від 16.12.2009 року Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству, можливість здійснити громадянином приватизацію є використання квартири на законних підставах, тобто правомірність проживання. Таким чином, посилання позивача на те, що виконком Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради вимагав від неї подачі документів, які не передбачені п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, і вчиняв спробу перекласти свій обов'язок по виготовленню або замовленню технічного паспорту на спірну квартиру на неї - не відповідає дійсності, оскільки зазначені підстави не входили до числа таких, з яких позивачеві та членам її сім'ї відмовлено у наданні згоди на приватизацію житла згідно з рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23.01.2015 року (що було підтверджено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року). Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області у своєму ж рішенні від 20 лютого 2015 року лише дослідив твердження представника відповідача про неподання [PERSON] повного пакету документів при поданні нею заяви про надання дозволу на приватизацію та висловив свою позицію з приводу даного питання. Так, дійсно, в цілому, рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2015 року, дії виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які пов'язані із розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року визнано незаконними. Рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради визнано незаконним та скасовано. А рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року зобов'язано виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Разом з тим, незаконність дій виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради в даному випадку не свідчить про наявність у них ознак дискримінації. Суд звертає увагу на те, що в обґрунтування відмови у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області вказав, що спірна квартира відповідно до рішення виконавчого комітету селищної ради № 20 від 24.02.2000 року надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними посадових обов'язків (дана обставина встановлена рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року у справі № 139/96/15-ц). Отже, збереження даної квартири у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області переслідує легітимну ціль (у тому значенні, яке використовується Європейським Судом), тобто має розумне та об'єктивне обґрунтування, не має наміру принизити чиюсь гідність та не вказує на брак поваги до особи чи бажання принизити або зганьбити її, тому відмова у приватизації та відмінність у ставленні у даному випадку не може бути визнана дискримінацією в контексті рішень Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Більше того, у зв'язку з наведеним, враховуючи мету з якої позивачеві відмовлено у приватизації квартири, суд приходить до висновку, що на місці позивача інші особи не зазнали б більш сприятливого ставлення, оскільки відмова у приватизації у даному випадку пов'язана не з упередженим ставленням до конкретної особи позивача (на чому та наполягає), а у зв'язку з бажанням органу приватизації зберегти, власне об'єкт приватизації, у комунальній власності. Проявом дискримінації, на думку позивача, є також незаконна та протиправна тяганина із розглядом заяв [PERSON] щодо приватизації квартири понад два роки. Але суд вважає, що тривалість розгляду даного питання, пов'язується саме із неодноразовим зверненням [PERSON] із заявами щодо приватизації спірної квартири та оскаржень рішень за наслідками їх розгляду до суду. Зокрема, як встановлено в судовому засіданні, розгляд вказаних заяв позивача Мурованокуриловецької селищною радою 03 жовтня 2013 року та 12 лютого 2014 року відбувався в залежності від періодичності скликання сесій, у порядку визначеним її регламентом та повноважним складом ради, у порядку передбаченому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». У подальшому, розгляд заяв належним органом приватизації, яким є виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради, здійснювався у розумні строки. В обґрунтування позову, позивач також зазначила, що Мурованокуриловецької селищна рада та виконком Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради уже понад два роки всіляко перешкоджає їй скористатися своїм конституційним правом та придбати житло у передбачений законом спосіб. При цьому позивач послалася на рішення Мурованокуриловецького районного суду від 08.07.2015 у справі № 139/371/15-ц, в якому суд прийшов до висновку, що порушення її права на приватизацію житла невідривно пов'язане з визнанням незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів, уповноважених на її здійснення. Однак, у даному випадку, слід зазначити, що до такого висновку суд прийшов в контексті відмови позивачу у її вимоги щодо визнання загального права на приватизацію житла, зазначивши, що право на приватизацію це загальне поняття, метою якого є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Право на приватизацію гарантовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і додаткового визнання цього права судом не потребує. Суд може лише встановити факт порушення цього права і захистити можливість його реалізації у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України чи іншими законами України. Ще одним проявом дискримінації позивач вважає невиконання рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року у справі № 139/371/15-ц, згідно якого частково було задоволено її позов до виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради та постановлено, в тому числі, зобов'язати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. Разом з тим, 28 липня 2015 року на виконання рішення Мурованокуриловецького районного суду по справі № 139/371/15-ц від 08.07.2015, органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області розглянуто заяву [PERSON] від 19.12.2014 за результатом розгляду якої прийнято рішення № 5 від 28 липня 2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири» згідно якого [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS]. Таким чином суд вважає недоведеною ту обставину, що рішення органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради № 5 від 28.07.2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири», - не відповідає резолютивній частині рішення Мурованокуриловецького районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 139/371/15-ц та виконавчому листу у цій же справі та є невиконаним, оскільки предметом судового спору щодо якого 08 липня 2015 року постановлено судове рішення, була, в тому числі, вимога про розгляд заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. А рішення № 5 від 28.07.2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири» орган приватизації прийняв саме за результатами розгляду заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року. Дане рішення стосується вирішення питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири, а тому суд не має підстав вважати, що воно прийняте не у спосіб визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. Так само твердження, що орган приватизації не має права відмовити у приватизації займаного позивачем житла не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, відсутність права відмовляти у приватизації не є безумовною, хоча така відмова і повинна бути обґрунтована і мотивована законними підставами. Більше того, як уже зазначалося, у своєму рішенні від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I) Європейський суд з прав людини зазначив, що Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що мотивом прийняття рішення № 979 від 05.03.2015 року є лише бажання перешкодити їй в законний спосіб набути право власності на спірну квартиру, що і являється дискримінацією. Однак суд з цим не погоджується, оскільки вказане рішення стосується можливості приватизації спірної квартири в цілому, а не конкретно визначеними особами, що не входить в рамки ознак визначення «дискримінація», які містяться у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та рішеннях Європейського суду з прав людини. З огляду на викладене, у суду також відсутні підстави вважати відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири оформлену рішенням органу приватизації житлового фонду № 5 від 28.07.2015 року такою, яка містить ознаки дискримінації по відношенню до [PERSON] оскільки підставою для його прийняття є рішення № 979 від 05.03.2015 року яке, на той час було чинним, і як встановлено судом, не містило ознак дискримінації. Отже, виходячи з наведеного, позов [PERSON] в частині визнання дій відповідачів, пов'язаних із реалізацією нею права на приватизацію житла, дискримінацією задоволенню не підлягає. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 05 березня 2015 року «Про включення до переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» визнано протиправним та скасовано в березні 2016 року та те, що стороною відповідача не доведено обґрунтованість та законність рішення органу приватизації житлового фонду № 5 від 28.07.2015 «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію квартири» в частині того, що позивач та її сім'я втратили право на користування спірним жилим приміщенням, оскільки жодного доказу на підтвердження такої обставини суду не надано та те, що лише ці дві підставі вказані, в оскаржуваному рішенні суд вважає, що таке рішення не можу залишатись чинним і його слід скасувати. Щодо решти позовних вимог то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають жодному із передбачених ст. 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів, і стороною позивача не доведено ту обставину, що обрані позивачем способи захисту встановлені будь-яким договором або законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином, за змістом ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Зважаючи на вказані норми, вимога позивача про зобов'язання не чинити певні дії в майбутньому є такими, що пред'явлені передчасно до суду, оскільки порушення прав позивача ще не було допущено, а позивач лише припускає можливість такого порушення. Долю судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України та з врахуванням того, що при збільшення позовних вимог та їх уточненні позивач не сплатила судовий збір за пред'явлення усіх вимог. Враховуючи суть спору та позовні вимоги, які заявлялись позивачем в ході судового розгляду, з врахуванням уточнень і збільшень позовних вимог, які тричі подавались позивачем, а саме 04.09.2015, 09.10.2015 та 04.11.2015, за пред'явлення таких вимог до суду першої інстанції позивач мала б сплатити судовий збір за чотири вимоги немайнового характеру, без врахування двох вимог немайнового характеру про встановлення фактів дискримінації, оскільки станом на 25.08.2015, тобто на день пред'явлення позову до суду, діяв п.6-1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Разом з тим, з 01.09.2015, тобто до збільшення та уточнення позовних вимог, набрала чинності нова редакція ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» згідно якої у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Тобто, чотири вимоги про скасування рішення відповідача та зобов'язання відповідачів вчинити дії мали бути оплачені судовим збором, кожна за ставкою для вимог немайнового характеру, а саме 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто по 243,60 грн. кожна. Таким чином, чотири вимоги немайнового характеру мали б бути оплачені судовим збором в загальному розмірі 974,40 грн Зважаючи на те, що позов підлягає лише частковому задоволенню, відповідно пропорційно з позивача слід стягнути судовий збір за три вимоги немайнового характеру на користь держави, а з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору за подання заяви про перегляд рішення суду в зв'язку з нововиявленими обставинами та за одну вимогу немайнового характеру. Тобто, з виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1072 грн. 00 коп., а на користь державного бюджету м. Могилів-Подільського судовий збір в розмірі 243, 60 грн. та 2,84 грн. недоплаченого позивачем судового збору за пред'явлення заяви про перегляд рішення в розмірі 2, 84 грн., що разом становить 246,44 грн. З позивача на користь державного бюджету м. Могилів-Подільського слід стягнути судовий збір в розмірі 730 грн. 80 коп. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial