Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами, а саме: житловий будинок «А-1» загальною площею 54,6кв.м, житлова 26,6 кв.м, допоміжна 28,0 кв.м; навіс «Б»; погріб «б»; хлів «В»; огорожу 1-3; і на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,124га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 6823055100:00:036:0012, які розташовані по вул. Червоноармійській,3 в смт. Летичів Хмельницької області. Вимоги обґрунтовує тим, що спірне майно придбане в період шлюбу, з 06.08.2006року до 09 серпня 2011року, але з жовтня 2014року відповідач перестав визнавати її право та намагається виселити її разом з донькою з вказаного будинку, бо має намір його продати. Крім того, просить стягнути на її користь судові витрати. В судовому засіданні вона і її представник вимоги підтримали, з наведених в заяві підстав. Відповідач і його представники вимоги не визнають, посилаючись на те, що спірне будинковолодіння придбане за кошти батьків відповідача, крім того просять застосувати строк позовної давності, який рахують з часу розірвання шлюбу з 2011року, та відмовити позивачці в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружинні та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У п.23 Постанови № 11 від 21.12.2007року Пленум Верховного Суду України розяснив, що при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У п. 24 Постанови № 11 від 21.12.2007року Пленум Верховного Суду України розяснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; кошти, одержані від відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 09.08. 2011року про розірвання шлюбу підтверджується, що сторони перебували у шлюбі з 06.08.2006 року по 09.08.2011р.. Відповідач визнав, що після розірвання шлюбу в 2011році позивачка з дитиною залишились проживати у спірному будинковолодінні, а він виїхав на інше постійне місце проживання і так вони проживають станом на сьогоднішній день. Договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою вул. Червоноармійська, 3 в смт. Летичів Хмельницької області, від 23.11. 2006року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], підтверджується придбання спірного будинковолодіння в період шлюбу. Із технічного паспорту на житловий будинок по вул. Червоноармійській,3 в смт. Летичів, виданого на імя [PERSON], витягу з Державного реєстру правочинів від 23.11.2006року та Домової книги вбачається, що останній записаний його власником на підставі договору куплі-продажу від 23.11.2006року. Державним актом на право власності на земельну дялянку Серія ЯГ № 136272 від 21.12.2006року підтверджується, що на підставі договору куплі-продажу ВЕІ № 265170, зареєстрованому в реєстрі за № 2579 від 23.11.2006року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,124га у межах згідно з планом, яка розташована на вул. Червоноармійська,3 в смт. Летичів Хмельницької області і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та направо постійного користування землею, договорів оренди землі, за № 010675700145. Згідно Звіту про вартість спірного майна від 19.10.2015року ринкова вартість будинковолодіння становить 246817грн.63коп., і, згідно [PERSON] з технічної документації про нормативну грошову оцінку, вартість 0,124га земельної ділянки - 45067грн.37коп.. Посилання відповідача на те, що спірне майно придбане за кошти батьків не спростовує вимоги позивачки оскільки при цьому відсутній договір дарування, чи інший договір, який надавав би відповідачу особисте право на спірне майно. Крім того, із наданого відповідачем супровідного листа № 1-99/06 від 03.01.07р. про направлення 3-х виконавчих листів Летичівським районним судом до відділу ДВС у Вінницькій облсті про стягнення на користь [PERSON], не вбачається і не підтверджується, що його мати отримала кошти та сплатила їх за спірне майно. Отже, встановлене дає підстави зробити висновок, що спірні будинковолодіння та 0,124га змельньної ділянки нажиті стронами у період шлюбу і є їх спільним майном. Щодо застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору, та, за змістом ст. 72 СК України та ст. 257 ЦК України, він встановлюється тривалістю у три роки і обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Копіями повідомлень від 10.10.2014року та від 21.11.2014року підтверджується, що відповідач попередив позивачку, і їх спільну дитину, про намір відчужити спірне майно. Доказів про раніший намір відчужити спірне майно сторони не надали. Отже, позивачка дізналася про порушення свого права власності на спірне майно в жовтні 2014року і тому з цього часу триває строк позовної давності і, відповідно, вона його не пропустила, бо він ще не настав, як стверджує відповідач. Аналізуючи встановлені обставини справи, докази, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільним майном подружжя, строк позовної давності позивачка не пропустила, і тому є підстави для задоволення вимог та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами: житловий будинок «А-1» загальною площею 54,6кв.м, житловою - 26,6 кв.м, допоміжною - 28,0 кв.м; навіс «Б»; погріб «б»; хлів «В»; огорожу 1-3; і на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,124га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 6823055100:00:036:0012, які розташовані на вул. Червоноармійській,3 в смт. Летичів Хмельницької області.

Outcome: approved