Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON]), [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона є власником квартири №90 в житловому будинку №18 по вул. 60 років Жовтня в м. Вознесенську Миколаївської області, зареєстрована та мешкає з цією ж адресою. В квартирі крім неї зареєстровані й інші особи, а саме знайома позивачки [PERSON] з сином [PERSON], які за вказаною адресою взагалі не мешкали, а також [PERSON] з яким [PERSON] проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу та який за місцем реєстрації протягом тривалого часу без поважних причин не проживає. В той же час позивачка вказувала на те, що відповідачі не бажають в подальшому користуватися житловим приміщенням, витрати по утриманню житла не несуть, особистих речей останніх в квартирі немає, проте останні не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання. Зазначене створює позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном. В звязку з цим [PERSON] просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, судом відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом розміщення оголошення в пресі, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка не заперечувала проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником квартири №90 в житловому будинку №18 по вул. 60 років Жовтня в м. Вознесенську Миколаївської області, зареєстрована та мешкає з цією ж адресою. В квартирі крім неї зареєстровані й інші особи, а саме [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) з сином [PERSON], які не є членами сім'ї власника, а також [PERSON] з яким, як вказує позивачка, вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Проте, як вбачається з письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 15), відповідачі в будинку тривалий час (понад рік) без поважних причин не проживають. Також в матеріалах справи відсутні докази, що останні виявляють бажання користуватися житлом, сплачують за цією адресою комунальні послуги, приймають участь в утриманні квартири, в квартирі наявні їх особисті речі. В той же час відповідачі, фактично змінивши місце проживання, не знялися з місця попереднього проживання, що створює [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сімї власника будинку (квартири) зобовязані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання члена сімї власника житла (в тому числі колишнього) таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини припинення сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином судом встановлено, що відповідачі за місцем реєстрації без поважних причин не проживають понад річний строк, між ними та власником житла не встановлено наявність домовленості щодо іншого порядку користування житлом або інших строків збереження житлового приміщення, наявність реєстрації створює позивачці перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. За такого суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час, оскільки позивачка не претендує на відшкодування понесених нею судових витрат, а тому вони не підлягають розподілу.

Outcome: approved